Учасники Революції Гідності: «На Майдані відчули, що ми українці»
«Знаєте, оце я вам розповідаю і відчуваю, як мороз шкірою іде», – зізнається учасник Революції Гідності Сергій Козуля. Три роки минуло від тих подій, а йому й досі болить. І не тільки рука, яку пошкодив озвірілий беркутівець. Пам’ять болить…
Про це йдеться на сторінках щотижневої газети Волинські Новини (№ 56).
Усією сім’єю – на Майдан
Лідія і Сергій Козулі з села Воля, що у Ковельському районі, відстояли увесь Майдан, незважаючи на те, що обом було вже за 60. Спочатку поїхав Сергій, потім син Ярослав, а тоді вже доєдналися і внучка Юля (донька найстаршої з нащадків Козуль Валентини), і пані Лідія.
Вони й донині пам’ятають усе в найдрібніших деталях. Як одними з перших прибули у ті холодні грудневі дні до Києва. Пережили на Майдані найважчі дні штурмів, дивом уникнули смерті та знайшли справжніх побратимів і друзів.
«Ми з дружиною були й на Помаранчевій революції. Коли у 2013 році в країні таке почалося, то я відразу вирушив до Києва, а жінка залишилася вдома на господарстві. Розумів, що від нас залежить доля людей – друзів, дітей, онуків. Прагнув зробити все можливе, аби покращити їхнє життя та життя нашої країни. Я відчув патріотизм на повні груди, коли стояли біля Будинку профспілок і почався штурм. Одне тільки крутилося в голові: якщо не ми, то хто? Звісно, було страшно. Особливо – бачити вбивства на власні очі. Але я розумів: якщо зараз цього не зробити, то вже завтра я не зможу вільно гуляти вулицями, повноцінно жити. Нині, сяк-так аналізуючи події тих днів, розумію, скільки було моментів, коли я насправді міг просто не повернутися додому з Майдану... Беркутівці під ноги кидали гранату і вона там розривалася. Було, на барикадах куля летіла біля мене: залишився живий, бо не влучила... Але що більше нас беркутня шарпала, то твердіше ми стояли...» – каже Сергій Козуля.За словами чоловіка, перші дні на Майдані було тихо. Удень стояли, а ввечері йшли спати у хостел. Бронювали ліжко на чотирьох. Хтось спав, хтось сидів поруч і тільки вдавав, що спить. А потім стався перший штурм, з 10 на 11 грудня.
«Політики годували нас тими обіцянками. Стверджували, що у них є план. Запевняли, що все спокійно буде, – каже чоловік. – Того вечора хлопці вже каші наварили й спальні місця підготували. Дивлюся, нас уже оточили, а намет завалили. І тільки тітушки скрізь та міліція. Узяв свою стару каску, одягнув одну куртку, а на неї – ще й дублянку. Вона мене й урятувала, коли нас із брандспойтів поливали. Холодно було. Мороз. То я мокру одіж зняв, а в сухій залишився. Так ми тоді перший штурм вистояли. Я відразу зателефонував додому і повідомив, що живий-здоровий».
Не стрималася і поїхала до чоловіка
«Вмикала телевізор і слідкувала за подіями. Це було щось страшне. Серце розривалося, – долучається до розмови пані Лідія. – Не спала жодної ночі. Усі мої були на Майдані, тож під кінець 2013 року не витримала і поїхала до Сергія. А вдома бичок, свині, усе господарство залишилося. За всім треба було доглядати. То я поїду, побуду там кілька днів – і назад вертаюся».
Лідія Козуля каже, що спочатку навіть не вірила, що беркутівці будуть у натовп стріляти. Вона і ще кілька жінок їх навіть просили: «Хлопці, змилуйтеся над нами, не стріляйте. Ми вас як матері благаємо». Але 19 січня, на Водохреще, усе вже було сплановано та підготовлено. Автобуси стояли, а біля них – бензин, шини. І беркутівці вишикувалися.
«Пішли ми на Європейську площу, – пригадує жінка. – А там уже почалося щось страшне. Думаю, як почнуть зараз стріляти, то буде біда. Хлопець-беркутівець біля нас був, такий гарний, голубоокий, усе мене запевняв: «Ні, ми не стрілятимемо. Стоятимемо, поки ваші не відійдуть». А там уже й гранати почали кидати. Газу було повно. Думала, що від нього задихнуся. Щастя, що хтось дав мені м’ятну цукерку, і кашель заспокоївся. Відразу попередили, щоб не промивали очі водою, а тільки молоком. Після цього я поїхала додому, більше не витримала. А чоловік залишився».
Однак довго всидіти удома пані Лідія не змогла і знову до Києва вирушила.
«Уранці 18 лютого почали колони шикуватися. Пішли ми до Верховної Ради. Я почала бантики синьо-жовті хлопцям-беркутівцям в’язати. Мене люди питали, нащо в’яжу, їм, мовляв, байдуже до України. А я не вірила, казала: «Я їм до серця в’яжу. Хіба ж вони не такі українці, як ми?» – розповідає жінка, не стримуючи сліз.
Лідія каже, що за кілька метрів від неї граната розірвалася і оглушила. Вона була ще з однією жінкою, то та навіть не побачила. Тільки сказала, що її хтось у лікоть вдарив, а виявляється, це були осколки.
«Уже газу на Майдані було повно. Багато людей тоді спалило ним легені. Я відшукала свого Сергія, він порадив мені спускатися до Дніпра, бо там безпечніше. Треба було йти через сніг і бруд, подумала: куди ж пхатися з тої кручі в той Дніпро? А беркутівців уже було й там повно, одна сталь: і каски, і щити. Хотіла провести знайому Олю до Дніпра і повернутися назад, бо ж син та чоловік там залишилися. Як же я їх могла покинути? Але тут беркутівці налетіли, і нам уже дороги назад не було. Яким шляхом я вибігала з Маріїнського парку – не знаю. Адже там скрізь огорожа. Як через неї перелізла – не пам’ятаю. Це був жах. Люди лізли одне на одного, рятувалися. За нами котилися клуби газу. З Інститутської уже почали стріляти. Робилося невідомо що. Бігала й шукала, де мої хлопці. Поміж людей протискалася, дехто з них уже не міг іти, то повз».
Сергія Козулю тоді поранили в руку, добре, що мав на собі ще бронежилет і каску. Дивом урятувався.
«Уже руки не відчував. Каска теж була погнута. Усе в крові було. Дивлюся – то одного убили, то іншого. Де у мене та сила взялася, не знаю, бо вдалося вирватися. Стояли сміттєві контейнери, то я туди прорвався», – каже він.
Пізніше очевидці розповіли чоловікові, що куля від нього у міліметрах пролетіла. А тих, хто не встиг утекти, тітушки добили.
«Складали людей на купи. Там і мертві, і живі були. Якщо бачили, що хтось ворушиться, тому швидку викликали й відвозили. І все було всипано квітами, які кияни приносили щодня. Мізки по стіні були розмазані... Ще через місяць туди приходили, а кров так і не змилася, – пригадує жінка. – Я не могла стримати сліз. Несли тих хлопчиків таких юних, а вони всі ніби усміхалися. Усіх їх у Михайлівський собор заносили».
Після революції – на війну
Лідія каже, що її життя після Майдану дуже змінилося. Воно ніби розділилося на «до» і «після». Вона запевняє, що навіть характер став інакшим. Тепер жінка не така терпелива, як була колись.
«Можу зірватися і плакати через усе, – зізнається вона. – Просто так. Без причини. За день по 30 хлопців відспівували, оплакували. Годі таке побачити і залишитися байдужим, черствим. Знаю людей, які тепер кажуть, що через революцію у нас війна. Неправда! Війна давно мала розпочатися. Якби не Майдан, то віддали б нас до Росії – і все».
Революція Гідності перемогла, і коли почалася анексія Криму, Козулі не збиралися відсиджуватися вдома. У 63 роки Сергій вирішив піти добровольцем на війну. А з ним – і внучка, і син.«Приїздила до них у Старобільськ як волонтер. Возили ми туди продукти. Кажу до чоловіка: «Віддай хоч сина, щоб було кому свиню заколоти». Ярослава таки забрала, а ті двоє залишилися. Син ще туди рвався, але я вже його не відпустила», – пригадує вона.
До речі, внучка Юля зустріла на полігоні кохання – Олександра Гребенюка. Дідусь розповідає, що спочатку Саша навіть підсміювався з неї, мовляв, жінка на фронті не годиться. Однак потім закохався, а невдовзі й весілля відгуляли.
«Внучка дуже рвалася на фронт, – каже чоловік. – Але я їй заборонив на війну їхати. Сказав, що нема їй там що робити. Мене в АТО також не взяли, бо мав уже за 60 літ. Важко мені там було. Навіть жартував: «Хлопці, я не доживу до тих боїв. Помру на полігоні».
Козулі розповідають, що завжди були патріотами і любили Україну. А відзначилися ще у 1990 році.
«Наша донька у Львові навчалася, – каже Лідія. – Я до неї поїхала і побачила, що там уже українські прапори висять. Як додому повернулася, то все чоловікові розповіла. Той, довго не думаючи, узяв свою найновішу голубу сорочку, мої жовтогарячі штори з пошти (я там усе життя пропрацювала), розпоров і пошив український прапор. Уночі виліз на вершечок школи й почепив його там».
«Ох і радості тоді було, – каже Сергій Козуля. – Усе думав, що вже незалежна Україна буде. Лізу по тій драбині і собі наспівую: «За Україну, за її волю...». Прийшов на роботу, а голова колгоспу й каже, що то я зробив, бо більше на таке ніхто не наважився б».
Жінка пригадує, що наступного дня у село приїхало кілька машин з кадебешниками. Але усе обійшлося, і чоловіка вони не займали.
Подружжя Козуль – не лише патріоти, а й активні громадські діячі. Сергій – член волонтерського підрозділу «Вбережу». Лідія також волонтерить і часто їздить на схід. Вони вірять, що Україна буде вільною, а війна обов’язково закінчиться.
«Хоч нас на Майдані й побили, – каже жінка, – але ми здобули там силу, відчули, що українці».
Лілія БОНДАР
Фото автора
Ковельський район
Підписуйтесь на наш Telegram-канал, аби першими дізнаватись найактуальніші новини Волині, України та світу
Про це йдеться на сторінках щотижневої газети Волинські Новини (№ 56).
Усією сім’єю – на Майдан
Лідія і Сергій Козулі з села Воля, що у Ковельському районі, відстояли увесь Майдан, незважаючи на те, що обом було вже за 60. Спочатку поїхав Сергій, потім син Ярослав, а тоді вже доєдналися і внучка Юля (донька найстаршої з нащадків Козуль Валентини), і пані Лідія.
Вони й донині пам’ятають усе в найдрібніших деталях. Як одними з перших прибули у ті холодні грудневі дні до Києва. Пережили на Майдані найважчі дні штурмів, дивом уникнули смерті та знайшли справжніх побратимів і друзів.
«Ми з дружиною були й на Помаранчевій революції. Коли у 2013 році в країні таке почалося, то я відразу вирушив до Києва, а жінка залишилася вдома на господарстві. Розумів, що від нас залежить доля людей – друзів, дітей, онуків. Прагнув зробити все можливе, аби покращити їхнє життя та життя нашої країни. Я відчув патріотизм на повні груди, коли стояли біля Будинку профспілок і почався штурм. Одне тільки крутилося в голові: якщо не ми, то хто? Звісно, було страшно. Особливо – бачити вбивства на власні очі. Але я розумів: якщо зараз цього не зробити, то вже завтра я не зможу вільно гуляти вулицями, повноцінно жити. Нині, сяк-так аналізуючи події тих днів, розумію, скільки було моментів, коли я насправді міг просто не повернутися додому з Майдану... Беркутівці під ноги кидали гранату і вона там розривалася. Було, на барикадах куля летіла біля мене: залишився живий, бо не влучила... Але що більше нас беркутня шарпала, то твердіше ми стояли...» – каже Сергій Козуля.За словами чоловіка, перші дні на Майдані було тихо. Удень стояли, а ввечері йшли спати у хостел. Бронювали ліжко на чотирьох. Хтось спав, хтось сидів поруч і тільки вдавав, що спить. А потім стався перший штурм, з 10 на 11 грудня.
«Політики годували нас тими обіцянками. Стверджували, що у них є план. Запевняли, що все спокійно буде, – каже чоловік. – Того вечора хлопці вже каші наварили й спальні місця підготували. Дивлюся, нас уже оточили, а намет завалили. І тільки тітушки скрізь та міліція. Узяв свою стару каску, одягнув одну куртку, а на неї – ще й дублянку. Вона мене й урятувала, коли нас із брандспойтів поливали. Холодно було. Мороз. То я мокру одіж зняв, а в сухій залишився. Так ми тоді перший штурм вистояли. Я відразу зателефонував додому і повідомив, що живий-здоровий».
Не стрималася і поїхала до чоловіка
«Вмикала телевізор і слідкувала за подіями. Це було щось страшне. Серце розривалося, – долучається до розмови пані Лідія. – Не спала жодної ночі. Усі мої були на Майдані, тож під кінець 2013 року не витримала і поїхала до Сергія. А вдома бичок, свині, усе господарство залишилося. За всім треба було доглядати. То я поїду, побуду там кілька днів – і назад вертаюся».
Лідія Козуля каже, що спочатку навіть не вірила, що беркутівці будуть у натовп стріляти. Вона і ще кілька жінок їх навіть просили: «Хлопці, змилуйтеся над нами, не стріляйте. Ми вас як матері благаємо». Але 19 січня, на Водохреще, усе вже було сплановано та підготовлено. Автобуси стояли, а біля них – бензин, шини. І беркутівці вишикувалися.
«Пішли ми на Європейську площу, – пригадує жінка. – А там уже почалося щось страшне. Думаю, як почнуть зараз стріляти, то буде біда. Хлопець-беркутівець біля нас був, такий гарний, голубоокий, усе мене запевняв: «Ні, ми не стрілятимемо. Стоятимемо, поки ваші не відійдуть». А там уже й гранати почали кидати. Газу було повно. Думала, що від нього задихнуся. Щастя, що хтось дав мені м’ятну цукерку, і кашель заспокоївся. Відразу попередили, щоб не промивали очі водою, а тільки молоком. Після цього я поїхала додому, більше не витримала. А чоловік залишився».
Однак довго всидіти удома пані Лідія не змогла і знову до Києва вирушила.
«Уранці 18 лютого почали колони шикуватися. Пішли ми до Верховної Ради. Я почала бантики синьо-жовті хлопцям-беркутівцям в’язати. Мене люди питали, нащо в’яжу, їм, мовляв, байдуже до України. А я не вірила, казала: «Я їм до серця в’яжу. Хіба ж вони не такі українці, як ми?» – розповідає жінка, не стримуючи сліз.
Лідія каже, що за кілька метрів від неї граната розірвалася і оглушила. Вона була ще з однією жінкою, то та навіть не побачила. Тільки сказала, що її хтось у лікоть вдарив, а виявляється, це були осколки.
«Уже газу на Майдані було повно. Багато людей тоді спалило ним легені. Я відшукала свого Сергія, він порадив мені спускатися до Дніпра, бо там безпечніше. Треба було йти через сніг і бруд, подумала: куди ж пхатися з тої кручі в той Дніпро? А беркутівців уже було й там повно, одна сталь: і каски, і щити. Хотіла провести знайому Олю до Дніпра і повернутися назад, бо ж син та чоловік там залишилися. Як же я їх могла покинути? Але тут беркутівці налетіли, і нам уже дороги назад не було. Яким шляхом я вибігала з Маріїнського парку – не знаю. Адже там скрізь огорожа. Як через неї перелізла – не пам’ятаю. Це був жах. Люди лізли одне на одного, рятувалися. За нами котилися клуби газу. З Інститутської уже почали стріляти. Робилося невідомо що. Бігала й шукала, де мої хлопці. Поміж людей протискалася, дехто з них уже не міг іти, то повз».
Сергія Козулю тоді поранили в руку, добре, що мав на собі ще бронежилет і каску. Дивом урятувався.
«Уже руки не відчував. Каска теж була погнута. Усе в крові було. Дивлюся – то одного убили, то іншого. Де у мене та сила взялася, не знаю, бо вдалося вирватися. Стояли сміттєві контейнери, то я туди прорвався», – каже він.
Пізніше очевидці розповіли чоловікові, що куля від нього у міліметрах пролетіла. А тих, хто не встиг утекти, тітушки добили.
«Складали людей на купи. Там і мертві, і живі були. Якщо бачили, що хтось ворушиться, тому швидку викликали й відвозили. І все було всипано квітами, які кияни приносили щодня. Мізки по стіні були розмазані... Ще через місяць туди приходили, а кров так і не змилася, – пригадує жінка. – Я не могла стримати сліз. Несли тих хлопчиків таких юних, а вони всі ніби усміхалися. Усіх їх у Михайлівський собор заносили».
Після революції – на війну
Лідія каже, що її життя після Майдану дуже змінилося. Воно ніби розділилося на «до» і «після». Вона запевняє, що навіть характер став інакшим. Тепер жінка не така терпелива, як була колись.
«Можу зірватися і плакати через усе, – зізнається вона. – Просто так. Без причини. За день по 30 хлопців відспівували, оплакували. Годі таке побачити і залишитися байдужим, черствим. Знаю людей, які тепер кажуть, що через революцію у нас війна. Неправда! Війна давно мала розпочатися. Якби не Майдан, то віддали б нас до Росії – і все».
Революція Гідності перемогла, і коли почалася анексія Криму, Козулі не збиралися відсиджуватися вдома. У 63 роки Сергій вирішив піти добровольцем на війну. А з ним – і внучка, і син.«Приїздила до них у Старобільськ як волонтер. Возили ми туди продукти. Кажу до чоловіка: «Віддай хоч сина, щоб було кому свиню заколоти». Ярослава таки забрала, а ті двоє залишилися. Син ще туди рвався, але я вже його не відпустила», – пригадує вона.
До речі, внучка Юля зустріла на полігоні кохання – Олександра Гребенюка. Дідусь розповідає, що спочатку Саша навіть підсміювався з неї, мовляв, жінка на фронті не годиться. Однак потім закохався, а невдовзі й весілля відгуляли.
«Внучка дуже рвалася на фронт, – каже чоловік. – Але я їй заборонив на війну їхати. Сказав, що нема їй там що робити. Мене в АТО також не взяли, бо мав уже за 60 літ. Важко мені там було. Навіть жартував: «Хлопці, я не доживу до тих боїв. Помру на полігоні».
Козулі розповідають, що завжди були патріотами і любили Україну. А відзначилися ще у 1990 році.
«Наша донька у Львові навчалася, – каже Лідія. – Я до неї поїхала і побачила, що там уже українські прапори висять. Як додому повернулася, то все чоловікові розповіла. Той, довго не думаючи, узяв свою найновішу голубу сорочку, мої жовтогарячі штори з пошти (я там усе життя пропрацювала), розпоров і пошив український прапор. Уночі виліз на вершечок школи й почепив його там».
«Ох і радості тоді було, – каже Сергій Козуля. – Усе думав, що вже незалежна Україна буде. Лізу по тій драбині і собі наспівую: «За Україну, за її волю...». Прийшов на роботу, а голова колгоспу й каже, що то я зробив, бо більше на таке ніхто не наважився б».
Жінка пригадує, що наступного дня у село приїхало кілька машин з кадебешниками. Але усе обійшлося, і чоловіка вони не займали.
Подружжя Козуль – не лише патріоти, а й активні громадські діячі. Сергій – член волонтерського підрозділу «Вбережу». Лідія також волонтерить і часто їздить на схід. Вони вірять, що Україна буде вільною, а війна обов’язково закінчиться.
«Хоч нас на Майдані й побили, – каже жінка, – але ми здобули там силу, відчули, що українці».
Лілія БОНДАР
Фото автора
Ковельський район
Знайшли помилку? Виділіть текст і натисніть
Підписуйтесь на наш Telegram-канал, аби першими дізнаватись найактуальніші новини Волині, України та світу
Вчені знайшли ген, від якого набирають вагу
Сьогодні 00:35
Сьогодні 00:35
Час, проведений перед екранами телевізорів та телефонів, може погіршити здоров’я серця
Сьогодні 00:16
Сьогодні 00:16
Протягом вихідних волинські патрульні затримали 6 п'яних водіїв
26 Серпня 2024 23:54
26 Серпня 2024 23:54
Для себе та України: Литва закуповує дрони вітчизняних виробників
26 Серпня 2024 23:35
26 Серпня 2024 23:35
ТЦК автоматично отримають дані чоловіків, які системно ховалися від обліку, – Міноборони
26 Серпня 2024 23:16
26 Серпня 2024 23:16
У Луцьку визначилися призери Кубка міського голови з баскетболу 3×3
26 Серпня 2024 22:57
26 Серпня 2024 22:57
«Вибухом знесло двері»: жителі приватного сектору в Луцьку рахують збитки після атаки РФ
26 Серпня 2024 22:38
26 Серпня 2024 22:38
В Україні через атаку РФ продовжили терміни подачі документів для магістрантів
26 Серпня 2024 22:19
26 Серпня 2024 22:19
Графіки вимкнення електрики на Волині 27 серпня
26 Серпня 2024 22:00
26 Серпня 2024 22:00
У Нововолинську відзначили День міста та День шахтаря
26 Серпня 2024 21:41
26 Серпня 2024 21:41