Боєць з Волині: «Танковий бій – це як партія в шахи»
![](/resize/450x297/r/files/news/2015/03-16/147717/555.jpg)
«Танковий бій – це як партія в шахи: мусиш перехитрити противника і багатотонною машиною орудувати, наче ферзем», – каже волинянин Роман Олексюк. Про це детальніше - в матеріалі видання Волинська газета.
У родині Олексюків із Ковеля – ціла династія танкістів. Свого часу керував бойовою машиною глава родини Микола Миколайович. По його слідах пішов старший із синів – Ігор. А наймолодший із Олексюків – Роман – не просто відслужив у танкових військах, а й через 20 років після армії знову осідлав металевого звіра. «Бо, – зазначає, – раз дав присягу народові України – буду їй вірним усе життя!».
Має російське коріння, втім захищає Україну
Коли бачиш танка по телевізору чи у військовому музеї – це одне. Та коли спостерігаєш за стрімкою атакою броньованої машини, уявляєш міць і чуєш ревіння двигуна – дійсно мороз по шкірі. А думка про те, що керують панцирником відважні волиняни, переповнює гордістю за наших земляків.
Серед тих, хто за тиждень-другий дивитиметься на ворога крізь дуло гармати, – ковельчанин Роман Олексюк: боєць, коріння якого сягає Алтайського краю і чиї родичі дотепер благають утікати з «фашистської України» до них у місто Бійськ, розташоване за 600 кілометрів від Монголії на Алтаї.
– Сумно зізнатися, але мої двоюрідні брати з Росії більше вірять зомбоящику (тобто телевізору), ніж нам, своїм найближчим родичам, – каже Роман Миколайович. – Коли, розмовляючи по скайпу, переконую: ніхто в нас тут малюків не розпинає і російськомовних не тероризує, вони відповідають: «Просто вам не все розповідають. А от ми (від яких Україна за чотири тисячі кілометрів) краще знаємо».
Чути таке - смішно. Тим більше, Романова мама – ковельчанка Алевтина Василівна – до цих пір розмовляє російською, ніхто її не звинувачує в алтайському походженні, мало того – жінка розуміє і підтримує свого наймолодшого сина.
– Коли тато, уродженець села Бахів Ковельського району, повернувся з армії та привіз молоденьку дружину, мама за якийсь рік-другий звикла до Волині, з часом стала патріоткою цієї землі. І коли прийшла повістка до війська, не стала перечити моєму рішенню. Навпаки, з розумінням поставилася, – продовжує Роман.
Хоча рішення було дійсно непросте: лишити сім’ю, кинути роботу й виконувати те, про що 1995-го говорив: «…урочисто клянусь народові України завжди бути вірним і відданим йому, сумлінно і чесно виконувати військовий обов’язок. …Клянусь захищати Українську державу, непохитно стояти на сторожі її свободи й незалежності. Присягаю ніколи не зрадити народу України».
– Можливо, для когось ці слова – пустопорожній звук. Але для мене особисто ця клятва має таку ж силу, як обітниця під час вінчання. Тільки в останньому випадку обіцяєш перед Господом-Богом. А у першому – перед багатомільйонним українським народом, – переконаний Роман Миколайович.
Тож коли у поштовій скриньці опинилася повістка до військкомату, чоловік без роздумів погодився пройти медичну комісію. І щоб рідні не хвилювалися, до останнього тримав усе в секреті.
«Горджуся своїм татом і хочу, як він, одягнути погони»
14-річна Марійка Олексюк стала першою людиною, якій Роман розповів про свої наміри йти до війська. Щоби доньку заспокоїти, тато сказав: «Я тільки на медкомісію піду». А коли успішно пройшов огляд лікарів і мав наступного дня покидати Волинь, саме дівчинку попросив прийти його провести й нічого не казати ні мамі, ні бабусі, Алевтині Василівні.
– Ми з татом – найкращі друзі, звикли довіряти один одному. Тож я зробила так, як він сказав: на початку лютого прийшла до Ковельського військкомату попрощатися. Звісно, дуже плакала. Тато втішав. Обіцяв, усе буде гаразд. Казав, що нікого не боїться, що хоче, аби товариші не зрадили. І головне – що життям іде ризикувати насамперед заради мене, – пригадує Марійка.
Довго тримати в таємниці Романову мобілізацію дівчинка, звісно, не змогла. По-перше, мусила у школі пояснити, чому пропустила уроки. По-друге, рідні хотіли дзвонити в міліцію, адже чоловік ні додому не з’явився, ні мобільного не брав.
– Коли бабуся Алевтина почула правду, я дуже за неї переживала. У свої 69 і так здоров’я не має, а тут іще такий шок. Словом, вона три дні до тями приходила, – зізнається Марійка.
Проте зараз родина вирішила жити за принципом: не можеш змінити ситуацію – зміни ставлення до неї.
– Ми щодня телефонуємо до тата. Розпитуємо, чим займається, як почувається. Дуже хочу почути, що він удома, прийшов із роботи і їсть борщ, – усміхається юнка. – Проте досі слухаю про бойові навчання, про те, як до ночі розвантажуються бойові снаряди і що танковий бій – це як партія в шахи: мусиш перехитрити противника і багатотонною машиною орудувати, наче ферзем.
Хоча найбільше Марійка сподівається, що її татові не доведеться ці навики застосовувати.
– В неділю ми з бабусею їздили до тата у Володимир-Волинський, де базується 14-та бригада. Гуляли вулицями. Розмовляли про війну, – із сумом каже дівчинка. – Бабуся не стримувала сліз. Але витерши їх, казала: була би молодша – сама взяла би в руки автомата і пішла розправитися з тими, хто затіяв цю війну і на чиїй совісті – тисячі убитих хлопців.
Та й сама Марійка у свої 14 стала по-іншому сприймати життя. Раніше, разом із татом переглядаючи фільми про війну, думала: все це – вигадки, яких насправді не буває. Та коли ворог прийшов на українську землю і боронити її піднявся Роман Олексюк, дівчинка пообіцяла: виросте – й неодмінно піде татовою стезею.
– Так, хочу стати військовою, – ще раз підтвердила 8-класниця у нашій розмові. – Спочатку, після закінчення дев’ятого класу, спробую у Луцьку вступити до спеціалізованого ліцею. Потім – поїхати до Львова, в Академію сухопутних військ імені Петра Сагайдачного. Тільки вже не на танкіста вчитися, а на снайпера.
Щоби ці мрії наблизити до реальності, дівчинка два роки поспіль займається туризмом і спортивним орієнтуванням. Навіть на змаганнях виборола декілька призових місць. Аби стати універсальним солдатом, студіює англійську мову. А ще мріє, аби її тато швидше повертався до Ковеля. З бойовими нагородами чи без – неважливо. Бо для Марійки він – уже Герой!
Підписуйтесь на наш Telegram-канал, аби першими дізнаватись найактуальніші новини Волині, України та світу
У родині Олексюків із Ковеля – ціла династія танкістів. Свого часу керував бойовою машиною глава родини Микола Миколайович. По його слідах пішов старший із синів – Ігор. А наймолодший із Олексюків – Роман – не просто відслужив у танкових військах, а й через 20 років після армії знову осідлав металевого звіра. «Бо, – зазначає, – раз дав присягу народові України – буду їй вірним усе життя!».
Має російське коріння, втім захищає Україну
Коли бачиш танка по телевізору чи у військовому музеї – це одне. Та коли спостерігаєш за стрімкою атакою броньованої машини, уявляєш міць і чуєш ревіння двигуна – дійсно мороз по шкірі. А думка про те, що керують панцирником відважні волиняни, переповнює гордістю за наших земляків.
Серед тих, хто за тиждень-другий дивитиметься на ворога крізь дуло гармати, – ковельчанин Роман Олексюк: боєць, коріння якого сягає Алтайського краю і чиї родичі дотепер благають утікати з «фашистської України» до них у місто Бійськ, розташоване за 600 кілометрів від Монголії на Алтаї.
– Сумно зізнатися, але мої двоюрідні брати з Росії більше вірять зомбоящику (тобто телевізору), ніж нам, своїм найближчим родичам, – каже Роман Миколайович. – Коли, розмовляючи по скайпу, переконую: ніхто в нас тут малюків не розпинає і російськомовних не тероризує, вони відповідають: «Просто вам не все розповідають. А от ми (від яких Україна за чотири тисячі кілометрів) краще знаємо».
Чути таке - смішно. Тим більше, Романова мама – ковельчанка Алевтина Василівна – до цих пір розмовляє російською, ніхто її не звинувачує в алтайському походженні, мало того – жінка розуміє і підтримує свого наймолодшого сина.
– Коли тато, уродженець села Бахів Ковельського району, повернувся з армії та привіз молоденьку дружину, мама за якийсь рік-другий звикла до Волині, з часом стала патріоткою цієї землі. І коли прийшла повістка до війська, не стала перечити моєму рішенню. Навпаки, з розумінням поставилася, – продовжує Роман.
Хоча рішення було дійсно непросте: лишити сім’ю, кинути роботу й виконувати те, про що 1995-го говорив: «…урочисто клянусь народові України завжди бути вірним і відданим йому, сумлінно і чесно виконувати військовий обов’язок. …Клянусь захищати Українську державу, непохитно стояти на сторожі її свободи й незалежності. Присягаю ніколи не зрадити народу України».
– Можливо, для когось ці слова – пустопорожній звук. Але для мене особисто ця клятва має таку ж силу, як обітниця під час вінчання. Тільки в останньому випадку обіцяєш перед Господом-Богом. А у першому – перед багатомільйонним українським народом, – переконаний Роман Миколайович.
Тож коли у поштовій скриньці опинилася повістка до військкомату, чоловік без роздумів погодився пройти медичну комісію. І щоб рідні не хвилювалися, до останнього тримав усе в секреті.
«Горджуся своїм татом і хочу, як він, одягнути погони»
14-річна Марійка Олексюк стала першою людиною, якій Роман розповів про свої наміри йти до війська. Щоби доньку заспокоїти, тато сказав: «Я тільки на медкомісію піду». А коли успішно пройшов огляд лікарів і мав наступного дня покидати Волинь, саме дівчинку попросив прийти його провести й нічого не казати ні мамі, ні бабусі, Алевтині Василівні.
– Ми з татом – найкращі друзі, звикли довіряти один одному. Тож я зробила так, як він сказав: на початку лютого прийшла до Ковельського військкомату попрощатися. Звісно, дуже плакала. Тато втішав. Обіцяв, усе буде гаразд. Казав, що нікого не боїться, що хоче, аби товариші не зрадили. І головне – що життям іде ризикувати насамперед заради мене, – пригадує Марійка.
Довго тримати в таємниці Романову мобілізацію дівчинка, звісно, не змогла. По-перше, мусила у школі пояснити, чому пропустила уроки. По-друге, рідні хотіли дзвонити в міліцію, адже чоловік ні додому не з’явився, ні мобільного не брав.
– Коли бабуся Алевтина почула правду, я дуже за неї переживала. У свої 69 і так здоров’я не має, а тут іще такий шок. Словом, вона три дні до тями приходила, – зізнається Марійка.
Проте зараз родина вирішила жити за принципом: не можеш змінити ситуацію – зміни ставлення до неї.
– Ми щодня телефонуємо до тата. Розпитуємо, чим займається, як почувається. Дуже хочу почути, що він удома, прийшов із роботи і їсть борщ, – усміхається юнка. – Проте досі слухаю про бойові навчання, про те, як до ночі розвантажуються бойові снаряди і що танковий бій – це як партія в шахи: мусиш перехитрити противника і багатотонною машиною орудувати, наче ферзем.
Хоча найбільше Марійка сподівається, що її татові не доведеться ці навики застосовувати.
– В неділю ми з бабусею їздили до тата у Володимир-Волинський, де базується 14-та бригада. Гуляли вулицями. Розмовляли про війну, – із сумом каже дівчинка. – Бабуся не стримувала сліз. Але витерши їх, казала: була би молодша – сама взяла би в руки автомата і пішла розправитися з тими, хто затіяв цю війну і на чиїй совісті – тисячі убитих хлопців.
Та й сама Марійка у свої 14 стала по-іншому сприймати життя. Раніше, разом із татом переглядаючи фільми про війну, думала: все це – вигадки, яких насправді не буває. Та коли ворог прийшов на українську землю і боронити її піднявся Роман Олексюк, дівчинка пообіцяла: виросте – й неодмінно піде татовою стезею.
– Так, хочу стати військовою, – ще раз підтвердила 8-класниця у нашій розмові. – Спочатку, після закінчення дев’ятого класу, спробую у Луцьку вступити до спеціалізованого ліцею. Потім – поїхати до Львова, в Академію сухопутних військ імені Петра Сагайдачного. Тільки вже не на танкіста вчитися, а на снайпера.
Щоби ці мрії наблизити до реальності, дівчинка два роки поспіль займається туризмом і спортивним орієнтуванням. Навіть на змаганнях виборола декілька призових місць. Аби стати універсальним солдатом, студіює англійську мову. А ще мріє, аби її тато швидше повертався до Ковеля. З бойовими нагородами чи без – неважливо. Бо для Марійки він – уже Герой!
Знайшли помилку? Виділіть текст і натисніть
Підписуйтесь на наш Telegram-канал, аби першими дізнаватись найактуальніші новини Волині, України та світу
У Японії на руїнах палацу археологи виявили найстарішу таблицю множення: їй близько 1300 років
Сьогодні 00:12
Сьогодні 00:12
Суд винесе вирок Трампу уже після виборів
7 Вересня 2024 23:31
7 Вересня 2024 23:31
Космічний корабель Boeing Starliner успішно повернувся на Землю – без екіпажу
7 Вересня 2024 23:02
7 Вересня 2024 23:02
Заплатить 17 тисяч: на Волині покарали мотоциклістку, яка п'яною злетіла у кювет![](/public/images/logo.png)
7 Вересня 2024 22:33
![](/public/images/logo.png)
7 Вересня 2024 22:33
Завтра на Волині попрощаються з воїном Миколою Линником
7 Вересня 2024 22:05
7 Вересня 2024 22:05
Їздив у комендантську під наркотиками і давав патрульним хабара: волинянин заплатить 17 тисяч штрафу![](/public/images/logo.png)
7 Вересня 2024 21:36
![](/public/images/logo.png)
7 Вересня 2024 21:36
Світ перебуває під найсерйознішою загрозою з часів Холодної війни, – глави розвідок США і Британії
7 Вересня 2024 21:10
7 Вересня 2024 21:10
Донедавна садила картоплю: волинянку привітали з 95-річчям
7 Вересня 2024 20:42
7 Вересня 2024 20:42
CNN оприлюднив відео страти росіянами полонених військових біля Покровська
7 Вересня 2024 20:13
7 Вересня 2024 20:13