Волинянка-довгожителька розповіла про свою найбільшу мрію
Будинок рожищанки Юлії Яківни Личманюк потопає у ліліях, чорнобривцях та майорах. Сьогоднішнього спекотного літа у небагатьох господинь побачиш таку красу.
«Я воду на сонці грію на огірки та помідори, а мама квіти підливає. Дуже вже любить вона квіти, ранесенько встане – і в квітник: милується різнобарв’ям рослин, насичується їх чаруючим ароматом, а як дбайливо їх доглядає, годі й говорити», - розповідає дочка Софія Вірна, яка проживає з сім’єю у батьківському помешканні.
«Напевно, більшої трудівниці як бабуся Юля, нема на нашій вулиці. У свої поважні роки вона ще молодому дасть фору з сапою в руках. І дуже добра вона жінка, ніколи нікому слова поганого не скаже», - так характеризують Юлію Яківну сусідки.
«Наша мама велика трудівниця, – підтверджує слова сусідок і дочка Софія. – Буває, прошу її: «Мамо, посидь, відпочинь, ми самі зробимо». Вже ж напрацювалась за життя, бо пережити довелося чимало. А де там. Постійно у русі, постійно в роботі».
На долю Юлії Личманюк і справді випало немало випробувань, але жінка завжди намагалась їх долати з вірою в серці та добром до людей. Напевно, за її щирість та доброту до ближнього і дарував Бог довгого віку нашій співрозмовниці, бо днями бабуся відзначила свій 90-річний ювілей.
Юлія Личманюк була пізньою дитиною у своїх батьків – бідного селянського подружжя із села Варешин Люблінського воєводства. Троє старших дітей повмирали малими, тож Юлію мама народила вже після сорока.
З дитячих літ дівчина змушена була допомагати батькам. Спочатку бавила молодшу сестру Ліду, а згодом зі старшим братом і в полі допомагали, і по господарству.
Назавжди закарбувались в пам’яті жінки воєнні роки. Голод, холод, а тут її, чотирнадцятирічну, німець ще й на примусові роботи записав. Уникнути вивезення вдалося завдяки багатому польському пану з сусіднього села, в якого стала наймитувати.
Донині пам’ятає бабуся і жахіття примусового переселення у 1945-ому, коли на їхнє українське село напали польські вояки, палили і мучили людей. Як вони тікали, і як повернувшись після нападу до свого дому, аби дізнатись про долю бабусі, Юлія потрапила під ворожу кулю. Щоправда, Бог вберіг юнку – куля пролетіла в міліметрі від її голови.
Зі слів Юлії Яківни, нелегко було покидати рідні обжиті місця. З невеликими пожитками її родину, як і багато інших українських сімей, вивезли в Херсонську область. Лише рік прожили вони в незвичній степовій місцині, згодом вирішили повертатися ближче до рідного дому. Так і опинились на Волині. Спочатку жила в Кульчині біля Луцька, а в 1953-ому, після одруження з парубком із села Славне Ківерцівського району, почали будуватися у Рожищі.
«Мій чоловік Микола Іванович був будівельником, майстровитою людиною. Не один будинок звів у довколишніх селах, тож і у своїй хаті все робив власними руками. А я в Дубищі на торфі працювала, в Рожищі на чухральні вовни, пізніше дев’ятнадцять років на фабриці «Динамо», і навіть у будівельній бригаді. Це ж тільки подумати, міст через Стир мало не вручну будували», - розповідає про свої нелегкі трудові будні бабуся.
«Ви не повірите, але коли ми тримали корову, мама серпом нажне і в’язками наносить сіна худобі на цілу зиму. І це на восьмому десятку життя. Ми її вмовляємо, бо ж від людей сором, а вона на своєму, не можу без роботи», - розповідає дочка Софія Іванівна Вірна та додає, що навіть нині у свої дев’яносто ще хворій подрузі город ходить обробляти, і в оселі їй допомагає.
А Юлія Іванівна, слухаючи нашу розмову, ніби виправдовується: «Не можу без роботи сидіти. Як роблю, то й живу, бо відчуваю свою користь у цьому світі».
Навіть довгими зимовими вечорами знаходить жінка заняття для своїх рук. У молоді роки Юлія Яківна захоплювалась вишиванням. Рушники, серветки, картини, скатертини – все це прикрашає оселю бабусі Юлії.
Зараз, коли зір погіршився, плете гачком килимки. Ще й сусідок навчає цьому давньому ремеслу. А за роботою може тихенько наспівувати рідну українську пісню. Бог наділив Юлію Яківну гарним голосом.
«Раніше, коли були молоді, ввечері позбираємося з подругами і співаємо. Душа раділа, всі життєві турботи відходили, здавались якимось неважливими. Сьогодні вже нема з ким співати, повідходили подруги в інший світ», - з ноткою суму говорить бабуся Юлія.
Та коли до Юлії Яківни звернулись за допомогою дівчата-студентки, які збирали давній фольклор, бабуся з радістю заспівала і переповіла їм слова аж більше двох десятків маловідомих українських пісень. І нас зворушила до глибини душі, коли затягнула свою улюблену пісню, якої навчилась ще від дідуся - «На Україні гарні вечори, а ще гарніші ночі».
Співаючи про щемливі зустрічі закоханих, добрим словом згадала Юлія Яківна і свого чоловіка Миколу Івановича. Вже близько трьох десятків літ, як залишилась вона вдовою, але береже в серці донині спогади про того, хто став їй підтримкою і опорою в житті, з ким народила і виховала двох доньок, була щасливою мамою і дружиною.
«Зараз тішуся дітьми, онуками і правнуками (протягом усього нашого спілкування біля бабусі тулилися правнуки Артем та Максим, з якими ми її й сфотографували, - ВН), які добре мене доглядають, і молюся, аби швидше закінчилася війна на сході та щасливо повернувся додому онук Олександр, який є військовим-контрактником», - зі сльозами на очах говорить Юлія Яківна.
У день 90-річчя були теплі вітання від рідних, море квітів, які так любить Юлія Яківна, і найголовніше – дзвінок від онука Олександра зі сходу.
А свято обов’язково ще буде. Тоді, коли запанує мир над Україною і гуртом збереться вся велика родина. Нині це найбільша мрія поважної ювілярки, яка не зі слів знає, якого лиха може наробити війна.
Тетяна БОЯРИН
Підписуйтесь на наш Telegram-канал, аби першими дізнаватись найактуальніші новини Волині, України та світу
«Я воду на сонці грію на огірки та помідори, а мама квіти підливає. Дуже вже любить вона квіти, ранесенько встане – і в квітник: милується різнобарв’ям рослин, насичується їх чаруючим ароматом, а як дбайливо їх доглядає, годі й говорити», - розповідає дочка Софія Вірна, яка проживає з сім’єю у батьківському помешканні.
«Напевно, більшої трудівниці як бабуся Юля, нема на нашій вулиці. У свої поважні роки вона ще молодому дасть фору з сапою в руках. І дуже добра вона жінка, ніколи нікому слова поганого не скаже», - так характеризують Юлію Яківну сусідки.
«Наша мама велика трудівниця, – підтверджує слова сусідок і дочка Софія. – Буває, прошу її: «Мамо, посидь, відпочинь, ми самі зробимо». Вже ж напрацювалась за життя, бо пережити довелося чимало. А де там. Постійно у русі, постійно в роботі».
На долю Юлії Личманюк і справді випало немало випробувань, але жінка завжди намагалась їх долати з вірою в серці та добром до людей. Напевно, за її щирість та доброту до ближнього і дарував Бог довгого віку нашій співрозмовниці, бо днями бабуся відзначила свій 90-річний ювілей.
Юлія Личманюк була пізньою дитиною у своїх батьків – бідного селянського подружжя із села Варешин Люблінського воєводства. Троє старших дітей повмирали малими, тож Юлію мама народила вже після сорока.
З дитячих літ дівчина змушена була допомагати батькам. Спочатку бавила молодшу сестру Ліду, а згодом зі старшим братом і в полі допомагали, і по господарству.
Назавжди закарбувались в пам’яті жінки воєнні роки. Голод, холод, а тут її, чотирнадцятирічну, німець ще й на примусові роботи записав. Уникнути вивезення вдалося завдяки багатому польському пану з сусіднього села, в якого стала наймитувати.
Донині пам’ятає бабуся і жахіття примусового переселення у 1945-ому, коли на їхнє українське село напали польські вояки, палили і мучили людей. Як вони тікали, і як повернувшись після нападу до свого дому, аби дізнатись про долю бабусі, Юлія потрапила під ворожу кулю. Щоправда, Бог вберіг юнку – куля пролетіла в міліметрі від її голови.
Зі слів Юлії Яківни, нелегко було покидати рідні обжиті місця. З невеликими пожитками її родину, як і багато інших українських сімей, вивезли в Херсонську область. Лише рік прожили вони в незвичній степовій місцині, згодом вирішили повертатися ближче до рідного дому. Так і опинились на Волині. Спочатку жила в Кульчині біля Луцька, а в 1953-ому, після одруження з парубком із села Славне Ківерцівського району, почали будуватися у Рожищі.
«Мій чоловік Микола Іванович був будівельником, майстровитою людиною. Не один будинок звів у довколишніх селах, тож і у своїй хаті все робив власними руками. А я в Дубищі на торфі працювала, в Рожищі на чухральні вовни, пізніше дев’ятнадцять років на фабриці «Динамо», і навіть у будівельній бригаді. Це ж тільки подумати, міст через Стир мало не вручну будували», - розповідає про свої нелегкі трудові будні бабуся.
«Ви не повірите, але коли ми тримали корову, мама серпом нажне і в’язками наносить сіна худобі на цілу зиму. І це на восьмому десятку життя. Ми її вмовляємо, бо ж від людей сором, а вона на своєму, не можу без роботи», - розповідає дочка Софія Іванівна Вірна та додає, що навіть нині у свої дев’яносто ще хворій подрузі город ходить обробляти, і в оселі їй допомагає.
А Юлія Іванівна, слухаючи нашу розмову, ніби виправдовується: «Не можу без роботи сидіти. Як роблю, то й живу, бо відчуваю свою користь у цьому світі».
Навіть довгими зимовими вечорами знаходить жінка заняття для своїх рук. У молоді роки Юлія Яківна захоплювалась вишиванням. Рушники, серветки, картини, скатертини – все це прикрашає оселю бабусі Юлії.
Зараз, коли зір погіршився, плете гачком килимки. Ще й сусідок навчає цьому давньому ремеслу. А за роботою може тихенько наспівувати рідну українську пісню. Бог наділив Юлію Яківну гарним голосом.
«Раніше, коли були молоді, ввечері позбираємося з подругами і співаємо. Душа раділа, всі життєві турботи відходили, здавались якимось неважливими. Сьогодні вже нема з ким співати, повідходили подруги в інший світ», - з ноткою суму говорить бабуся Юлія.
Та коли до Юлії Яківни звернулись за допомогою дівчата-студентки, які збирали давній фольклор, бабуся з радістю заспівала і переповіла їм слова аж більше двох десятків маловідомих українських пісень. І нас зворушила до глибини душі, коли затягнула свою улюблену пісню, якої навчилась ще від дідуся - «На Україні гарні вечори, а ще гарніші ночі».
Співаючи про щемливі зустрічі закоханих, добрим словом згадала Юлія Яківна і свого чоловіка Миколу Івановича. Вже близько трьох десятків літ, як залишилась вона вдовою, але береже в серці донині спогади про того, хто став їй підтримкою і опорою в житті, з ким народила і виховала двох доньок, була щасливою мамою і дружиною.
«Зараз тішуся дітьми, онуками і правнуками (протягом усього нашого спілкування біля бабусі тулилися правнуки Артем та Максим, з якими ми її й сфотографували, - ВН), які добре мене доглядають, і молюся, аби швидше закінчилася війна на сході та щасливо повернувся додому онук Олександр, який є військовим-контрактником», - зі сльозами на очах говорить Юлія Яківна.
У день 90-річчя були теплі вітання від рідних, море квітів, які так любить Юлія Яківна, і найголовніше – дзвінок від онука Олександра зі сходу.
А свято обов’язково ще буде. Тоді, коли запанує мир над Україною і гуртом збереться вся велика родина. Нині це найбільша мрія поважної ювілярки, яка не зі слів знає, якого лиха може наробити війна.
Тетяна БОЯРИН
Знайшли помилку? Виділіть текст і натисніть
Підписуйтесь на наш Telegram-канал, аби першими дізнаватись найактуальніші новини Волині, України та світу
![](/public/images/coment_smile.png)
Коментарів: 6
![](/public/images/user_no_foto.png?1725067574)
Вовнянка
Показати IP
29 Липня 2016 22:36
Це правда,баба Юля (так всі називають на нашому кутку) вже в о сьомій ранку на городі з сапою. А ще до огороду необхідно добратися бо трішечки далеченько від будинку, так вона на велосипеді доїжджала.
![](/public/images/user_no_foto.png?1725067574)
Тетяна
Показати IP
29 Липня 2016 22:55
Дай Боже здоров'я бабусі!!!
![](/public/images/user_no_foto.png?1725067574)
Ая
Показати IP
30 Липня 2016 00:59
Здоровя чудового зичу, сповнення всіх мрій і задумів. Ще сто років спокійного життя в рідній Україні. Бабусю Ви такі гарні, такі гарні, такі гарні. Многая Вам літа.....
![](/public/images/user_no_foto.png?1725067574)
Правда
Показати IP
30 Липня 2016 08:08
Ось кому треба платити по 20000грн в місяць! А не тим що сиддять в верховній раді
![](/public/images/user_no_foto.png?1725067574)
вітає ВОЛИНЬ
Показати IP
30 Липня 2016 09:53
Добрі, чесні, працьовиті люди - це багатство неньки-України. Дай Боже бабусі здоров'я і до 100 і більше років при здоров'ї прожити
![](/public/images/user_no_foto.png?1725067574)
Інна
Показати IP
30 Липня 2016 11:09
У бабусі Юлі золоте серце і щира душа.Вона завжди всім допомагає.За всіх людей їй серце болить.Дай їй Боже здоров'я та щастя.Щоб ще було до кого привітатись посміхнутись.На свята послухати гарних пісень ,від яких стає весело та радісно чи сумно та журливо.В яких перегукується історія сотень українських сімей, їх смуток та сльози ,велика сила волі ,незламний дух,невичерпний оптимізм,вміння бачити добро та красу навколо в людях .Все те що бабця Юля пропускає крізь свою душу і несе до нашого серця піснею.
Вчені виявили гору під водою. Вона вища за хмарочоси в ОАЕ
Сьогодні 00:32
Сьогодні 00:32
Дістанеться й Україні: Європа готується до аномально теплого вересня
30 Серпня 2024 23:42
30 Серпня 2024 23:42
Швейцарія обрала місто, в якому проведуть «Євробачення-2025»
30 Серпня 2024 23:24
30 Серпня 2024 23:24
Травматологічне відділення медоб’єднання на Волині оновлять за 12 млн![](/public/images/logo.png)
30 Серпня 2024 23:05
![](/public/images/logo.png)
30 Серпня 2024 23:05
«Конотопська відьма» за перший вікенд прокату зібрала майже 12 млн гривень
30 Серпня 2024 22:46
30 Серпня 2024 22:46
Волинянин крав ковбасу в магазині «Сім-23». Як покарали любителя «Президентської»![](/public/images/logo.png)
30 Серпня 2024 22:28
![](/public/images/logo.png)
30 Серпня 2024 22:28
Зобов'язані заарештувати Путіна: МКС пригрозив Монголії наслідками за відмову у співпраці
30 Серпня 2024 22:09
30 Серпня 2024 22:09
Зеленський вручив доньці загиблого Героя з Волині Віталія Пархомука сертифікат на квартиру
30 Серпня 2024 21:50
30 Серпня 2024 21:50
На Львівщині у припаркованому авто виявили 54 тисячі фальшивих доларів
30 Серпня 2024 21:31
30 Серпня 2024 21:31
Додати коментар:
УВАГА! Користувач www.volynnews.com має розуміти, що коментування на сайті створені аж ніяк не для політичного піару чи антипіару, зведення особистих рахунків, комерційної реклами, образ, безпідставних звинувачень та інших некоректних і негідних речей. Утім коментарі – це не редакційні матеріали, не мають попередньої модерації, суб’єктивні повідомлення і можуть містити недостовірну інформацію.