«Ліпших за німців людей не стрічав!», – ветеран з Волині
![](/resize/450x337/r/files/news/2016/05-08/188461/fhjw.jpg)
У свої 93 Володимир Кицун не перестає жити Україною. І хоча бойові поранення майже прикували чоловіка до ліжка, щодня ветеран умикає «брехунця», аби послухати пряму трансляцію із сесійної зали парламенту. «Бо як же, – дивується, – не послухати, як я у п’ятьох государствах жив: польськім, совєтськім, німецькім, зновка совєтськім і тепер – українськім?..».
Про це йдеться у матеріалі газети Волинські Новини №14 від 5 травня 2016 року.
Коли в далекому 1930-му Микола Кицун забирав зі Львівщини свою сім’ю, думав, заживе на Волині! Після тісного Дрогобича сім гектарів рожищенської землі здавалися раєм. А з п’ятьма синами господарювати – не те що не тяжко, радісно!
«Як переїхали ми в село Кияж, то крім тлумаків, більш нічого не мали. Хоч бери й просто неба лягай. Але жив тут, на Кольонії, німець Шульц. Так-от він, уявіть, забрав нас до себе, дав нічліг, ціле літо годував і тільки на осінь, як батько свою хату звів, ми від німця пішли», – пригадує Володимир Миколайович.
На ту пору в Кияжі, до речі, не лише німецькі родини жили. Чехів було багато, євреїв. Коли всіх порахувати, то українці взагалі в меншості були. Але ніхто й ніколи не почувався безправним. Навпаки: у католиків Пасха – православні на знак пошани й у себе нічого не роблять. У євреїв свято – сусіди-християни здоровкаються і теж із празником вітають. А коли прийшла на рожищенські землі Друга світова, то сусідство з німецькими переселенцями врятувало сотні українських родин.
«Нас і фронт не зачепив. І до Німеччини жодної душі не вивезли. Над ким із українців яка загроза нависала – німецькі родини таких до себе забирали й переховували. Так що ліпших за німців людей не стрічав! – піднявши вказівного пальця, промовляє оповідач. – А от коли совєти прийшли – отоді ми побачили, що таке окупація...».
На ту пору, а було це навесні 1944-го, п’ятеро Кицунових синів уже росли без батька (той іще раніше від хвороби Боткіна помер). Маючи коня, давали раду чималому господарству. Та з приходом червонозоряних «освободітєлєй» усе змінилося.
«Ніхто з людей не хотів воювати. Думка була: хай собі Гітлер зі Сталіним чубляться, а наше діло – хліб засівати, – зізнається ветеран. – Тож ховалися, хто куди міг. Але красні ловили чоловіків по полях і відправляли на фронт».
Забрали й Кицунових хлопців. Усіх п’ятьох. Тож мати одна-однісінька зосталася на чужині дітей чекати.
«Одразу опинився я на першому балтійському фронті. Двадцять другий рік мені йшов... – продовжує чоловік. – Багато там було молодих. Боялися ми крепко. Але наказ надійшов: «За Родіну! За Сталіна!». І ми – «Ур-р-ра!», та й біжимо».
У радянській армії солдатів ніхто не рахував. Маршал Жуков казав: «Русская баба єщьо нарожаєт». От і вийшло, що з п’ятьох Кицунових синів один загинув, двох тяжко поранило та ще двоє повернулися відносно здоровими.
«Бойове поранення я отримав через дев’ять місяців після мобілізації біля латвійського міста Лієпая. Якраз 1 січня 1945-го. Ногу так мені роздробило, що хотіли ампутувати. Але лікарка мене пошкодувала. Ту ділянку, де кістку роздробило, відрізала, а цілі частини докупи стулила. Вийшло, що одна кінцівка стала коротшою за другу на 14 сантиметрів. Та головне, що дві ноги зосталося».9 травня – день з’яви червоного прапора над німецьким Бундестагом – волинянин зустрів у лікарні підмосковного міста Мурома: «Цього дня ми на радощах так кричали, що здавалося, небо од щастя розколеться: П-О-Б-Є-Е-Е-Д-А-А-А!!! А вже як у червні на Красній площі парад ішов, то я на милицях додому прямував: з Москви – на Київ, далі – на Луцьк, у Рожище і звідти в Кияж мене знайомі довезли».
Володю в селі стрічали мати і наймолодший брат, який на фронті був мінером, тяжко захворів та дочасно пішов і з фронту, і з життя.
«Додому вернувся – а тут власть совєтська на повну катушку! – провадить співрозмовник. – Щоб ви зрозуміли, що то за власть була, розкажу один випадок: лютий, дороги так розвезло, що грузнуть і коні, і люди. Сидимо ми з головою у сільраді (звідти чоловіка на Сибір вивезли, а на його хаті прапора червоного повісили). Сидимо, аж тут двері – рип. Грузин якийсь заходить. І криком так: воза йому і коней – до райцентру доїхати! Ми пояснюємо, що не вийде. Та він аж багровіє: «Да я с вас шкуру спущу! – за кобуру хапається. – Да я вас на пожизнєнно!». Отак-то...».
...Через 70 років після трагічних подій свідок Другої світової знову ніби в минуле повернувся. Воєнні «сводки» щодня ловить: про кількість обстрілів, про те, скільки загиблих і поранених.«За що на нас Путін напав? За що?.. – перепитує останній із живих у селі ветеранів. Непрохана сльоза котиться старечою щокою і падає на бойовий мундир, на якому – близько трьох десятків орденів та медалей. – ...Це, дитино, велика політика. І... велика історія... Тішить тільки, що тепер нашим воїнам трудно, та тоді було набагато трудніше. Зараз десятеро хлопців із нашої сільради пішли воювати, а тоді з одної тільки хати п’ятьох нас забрали, і коли я з фронту прийшов, то в Кияжі самі баби й діти зосталися. Тепер як хто з АТО вернеться – йому пільги, допомога. А в мене – каліки – пенсія три рублі була, і щоб трьох дітей прогодувати, моя жінка ветеранський сухпайок на базар виносила. Діти малі такі, заглядають на той сахар, на ковбасу, але ж ні – мусиш продати, щоб у школі не гірші за інших були, щоб книжки їм купити. Так що теперішня українська власть, скажу вам, непогана. Аби тільки крала менше...».
Оксана БУБЕНЩИКОВА
Підписуйтесь на наш Telegram-канал, аби першими дізнаватись найактуальніші новини Волині, України та світу
Про це йдеться у матеріалі газети Волинські Новини №14 від 5 травня 2016 року.
Коли в далекому 1930-му Микола Кицун забирав зі Львівщини свою сім’ю, думав, заживе на Волині! Після тісного Дрогобича сім гектарів рожищенської землі здавалися раєм. А з п’ятьма синами господарювати – не те що не тяжко, радісно!
«Як переїхали ми в село Кияж, то крім тлумаків, більш нічого не мали. Хоч бери й просто неба лягай. Але жив тут, на Кольонії, німець Шульц. Так-от він, уявіть, забрав нас до себе, дав нічліг, ціле літо годував і тільки на осінь, як батько свою хату звів, ми від німця пішли», – пригадує Володимир Миколайович.
На ту пору в Кияжі, до речі, не лише німецькі родини жили. Чехів було багато, євреїв. Коли всіх порахувати, то українці взагалі в меншості були. Але ніхто й ніколи не почувався безправним. Навпаки: у католиків Пасха – православні на знак пошани й у себе нічого не роблять. У євреїв свято – сусіди-християни здоровкаються і теж із празником вітають. А коли прийшла на рожищенські землі Друга світова, то сусідство з німецькими переселенцями врятувало сотні українських родин.
«Нас і фронт не зачепив. І до Німеччини жодної душі не вивезли. Над ким із українців яка загроза нависала – німецькі родини таких до себе забирали й переховували. Так що ліпших за німців людей не стрічав! – піднявши вказівного пальця, промовляє оповідач. – А от коли совєти прийшли – отоді ми побачили, що таке окупація...».
На ту пору, а було це навесні 1944-го, п’ятеро Кицунових синів уже росли без батька (той іще раніше від хвороби Боткіна помер). Маючи коня, давали раду чималому господарству. Та з приходом червонозоряних «освободітєлєй» усе змінилося.
«Ніхто з людей не хотів воювати. Думка була: хай собі Гітлер зі Сталіним чубляться, а наше діло – хліб засівати, – зізнається ветеран. – Тож ховалися, хто куди міг. Але красні ловили чоловіків по полях і відправляли на фронт».
Забрали й Кицунових хлопців. Усіх п’ятьох. Тож мати одна-однісінька зосталася на чужині дітей чекати.
«Одразу опинився я на першому балтійському фронті. Двадцять другий рік мені йшов... – продовжує чоловік. – Багато там було молодих. Боялися ми крепко. Але наказ надійшов: «За Родіну! За Сталіна!». І ми – «Ур-р-ра!», та й біжимо».
У радянській армії солдатів ніхто не рахував. Маршал Жуков казав: «Русская баба єщьо нарожаєт». От і вийшло, що з п’ятьох Кицунових синів один загинув, двох тяжко поранило та ще двоє повернулися відносно здоровими.
«Бойове поранення я отримав через дев’ять місяців після мобілізації біля латвійського міста Лієпая. Якраз 1 січня 1945-го. Ногу так мені роздробило, що хотіли ампутувати. Але лікарка мене пошкодувала. Ту ділянку, де кістку роздробило, відрізала, а цілі частини докупи стулила. Вийшло, що одна кінцівка стала коротшою за другу на 14 сантиметрів. Та головне, що дві ноги зосталося».9 травня – день з’яви червоного прапора над німецьким Бундестагом – волинянин зустрів у лікарні підмосковного міста Мурома: «Цього дня ми на радощах так кричали, що здавалося, небо од щастя розколеться: П-О-Б-Є-Е-Е-Д-А-А-А!!! А вже як у червні на Красній площі парад ішов, то я на милицях додому прямував: з Москви – на Київ, далі – на Луцьк, у Рожище і звідти в Кияж мене знайомі довезли».
Володю в селі стрічали мати і наймолодший брат, який на фронті був мінером, тяжко захворів та дочасно пішов і з фронту, і з життя.
«Додому вернувся – а тут власть совєтська на повну катушку! – провадить співрозмовник. – Щоб ви зрозуміли, що то за власть була, розкажу один випадок: лютий, дороги так розвезло, що грузнуть і коні, і люди. Сидимо ми з головою у сільраді (звідти чоловіка на Сибір вивезли, а на його хаті прапора червоного повісили). Сидимо, аж тут двері – рип. Грузин якийсь заходить. І криком так: воза йому і коней – до райцентру доїхати! Ми пояснюємо, що не вийде. Та він аж багровіє: «Да я с вас шкуру спущу! – за кобуру хапається. – Да я вас на пожизнєнно!». Отак-то...».
...Через 70 років після трагічних подій свідок Другої світової знову ніби в минуле повернувся. Воєнні «сводки» щодня ловить: про кількість обстрілів, про те, скільки загиблих і поранених.«За що на нас Путін напав? За що?.. – перепитує останній із живих у селі ветеранів. Непрохана сльоза котиться старечою щокою і падає на бойовий мундир, на якому – близько трьох десятків орденів та медалей. – ...Це, дитино, велика політика. І... велика історія... Тішить тільки, що тепер нашим воїнам трудно, та тоді було набагато трудніше. Зараз десятеро хлопців із нашої сільради пішли воювати, а тоді з одної тільки хати п’ятьох нас забрали, і коли я з фронту прийшов, то в Кияжі самі баби й діти зосталися. Тепер як хто з АТО вернеться – йому пільги, допомога. А в мене – каліки – пенсія три рублі була, і щоб трьох дітей прогодувати, моя жінка ветеранський сухпайок на базар виносила. Діти малі такі, заглядають на той сахар, на ковбасу, але ж ні – мусиш продати, щоб у школі не гірші за інших були, щоб книжки їм купити. Так що теперішня українська власть, скажу вам, непогана. Аби тільки крала менше...».
Оксана БУБЕНЩИКОВА
Знайшли помилку? Виділіть текст і натисніть
Підписуйтесь на наш Telegram-канал, аби першими дізнаватись найактуальніші новини Волині, України та світу
![](/public/images/coment_smile.png)
Коментарів: 13
![](/public/images/user_no_foto.png?1725196969)
Лучанин
Показати IP
9 Травня 2016 08:31
Крепкого Вам здоров'я!
На 2 св.війні кричали: -Ура за сталіна!!! воюючи проти гітлера.
Сьогодні кричать: -Ура за Путіна!!! воюючи проти українців.
Для ВН: - побільше таких новин! Хай люди знають справжнє лице "русского мира".
![](/public/images/user_no_foto.png?1725196969)
QUICK
Показати IP
9 Травня 2016 12:56
Оце спрвжній ветеран СЛАВА таким як він, а тій нквдешній наволочі що видавала бульварну "справедливість" ГАНЬБА давно пора забрати них усі привілеї й віддати таким як цей дідусь бо це дійсно ветерани й заслужили на ШАНУ, а що до вислову "Коли всіх порахувати, то українці взагалі в меншості були" то зараз це навіть усугубилося ось так
![](/public/images/user_no_foto.png?1725196969)
Коля
Показати IP
9 Травня 2016 13:51
Пант чубляться - в мужиків якби тріщать.
![](/public/images/user_no_foto.png?1725196969)
Марiя
Показати IP
9 Травня 2016 17:11
«За що на нас Путін напав? За що?.. – перепитує останній із живих у селі ветеранів. Оце так вам втокмачили в голови! Якби Путiн напав, то був би вже на Волинi. Це ви напали на Донбас! За що ? За те, що не хочуть Бандеру признавати героем?
![](/public/images/user_no_foto.png?1725196969)
Игорь до Марiя
Показати IP
9 Травня 2016 19:20
Купи мозги, курица
![](/public/images/user_no_foto.png?1725196969)
моль до Марiя
Показати IP
9 Травня 2016 19:47
Не все так просто, маня) путін напав і це визнав весь світ, невизнає цього лише раша (і навязують кацапські тролі цей посил), тому не треба клеїти дурочку, до волині він не дійшов, бо його фінансово нагнули європа і америка, а наслідки цього вже аукнулись у раші. 2-3 роки санкцій заженуть росію на 20 років назад, це вже відчувають розумні росіяни, які тікають звідти. Враховуючи як маня пише "Це ви напали на Донбас!" - хто "ви"? Українці окупували українську землю? А маня не "ви", тобто звичайний троль кацапський))
,
![](/public/images/user_no_foto.png?1725196969)
12345 до Марiя
Показати IP
9 Травня 2016 23:56
А что Путин разве напал? Когда? Или я что-то пропустил? Может в Сирии на игил? Или всех шахтеров на Донбасе путином зовут? А почему американские, немецкие побратимы о нападении Путина ничего не знают?
![](/public/images/user_no_foto.png?1725196969)
хА до 12345
Показати IP
10 Травня 2016 02:50
РЕСПЕКТ!
![](/public/images/user_no_foto.png?1725196969)
Анонім
Показати IP
9 Травня 2016 23:48
В цьому інтерв'ю і коментарях до нього стільки розбрату і нетерпимості один до одного - а всі ж українці. На нас і нападати не треба - самі себе перегриземо. Далеко не всім мешканцям Західної України було байдуже, під якою владою опинитися і не всі готові були у Гітлері бачити майбутнього "пана" ("...пани чубляться"). Почитайте Ванду Василевську "Райдуга", Я.Галана, та інших, пригадайте спогади ваших бабусь і дідусів... Коли фашисти заходили у село, то не було вже відчуття, що десь там якісь пани чубляться, а українському землеробу байдуже, аби працювати не заважали. ТАК НЕ БУЛО. Не забувайте, з ким билися ваші предки і кого перемогли.
![](/public/images/user_no_foto.png?1725196969)
Анонім
Показати IP
9 Травня 2016 23:58
Німецького государства на наших землях ніколи не було! Була фашистська окупація. На думку автора статті краще б "червонознаменні освободітєлі" не приходили, бо їхня окупація - гірша за фашистську. Ну і висновок!!! Моя бабця, її брат і їх батьки, коли фашисти увійшли в село, вимушені були тулитися в сараї, бо в їх хаті розквартирувався німецький командир. Маленького брата бабуні ледь не вбили - мати підставила руку і куля потрапила їй в руку, а не в дитину. Ось така окупація фашистська, а цей ветеран розповідає про власний досвід, який був скоріше виключенням, а не правилом...
![](/public/images/user_no_foto.png?1725196969)
Анонім
Показати IP
10 Травня 2016 01:04
Цей ветеран на війну попав,бо звільняли землі від фашистів і забирали до війська місцевих.Йому виходить добре було під німцями.До цього часу ходив Героєм,ветераном ВОВ,користувався пільгами,а тепер казки розказує про ,добрих,,німців.А ще треба розповісти про ,,добрих,,поляків.Може він з ними за одним столом їв?Що це за мова,Червона Армія нас звільнила,а потім забирала до війська,а ми тікали?Одні мають воювати,а інші по підвалах сидіти?Чи може за Кияжем вже був Берлін?Виходить,що ви собі йдіть далі гинути,а ми собі господарюватимемо?
Що за роздвоєння особистості?
![](/public/images/user_no_foto.png?1725196969)
Анонім
Показати IP
10 Травня 2016 01:09
Хай він свої думки і розважання розкаже сусіду на фото.А ким він цікаво був під час окупації?Мій дід теж з цих земель і пішов гнати німця в складі польської армії,маючи закінчену гімназію.Він боровся і гнав окупанта,був в полоні.А цей досидівся до 1944року під німцем і ще щось комусь розказує.Та половина з села напевне ще й в поліцаях ходила.
![](/public/images/user_no_foto.png?1725196969)
Юрист
Показати IP
10 Травня 2016 10:12
коментар було видалено
«Люблю ставити пацанів на ноги»: волинянин після поранення й ампутації протезує воїнів
Сьогодні 15:37
Сьогодні 15:37
Росіяни завдали 10 ударів по Харкову, десятки постраждалих, серед них – діти та медики
Сьогодні 15:09
Сьогодні 15:09
Вилучили автомобіль та стягнули 40 тисяч: у Луцьку на Набережній водій їздив без прав![](/public/images/logo.png)
Сьогодні 14:41
![](/public/images/logo.png)
Сьогодні 14:41
Чоловіка затримали на «Ягодині» з підробленими паперами про непридатність і посадили на рік
Сьогодні 13:45
![](/public/images/logo.png)
Сьогодні 13:45
Небесна «Акула» – навідник «Хаймарсів»: вітчизняна розробка, яка наближає нашу перемогу
Сьогодні 13:17
![](/public/images/logo.png)
Сьогодні 13:17
На Волині горіли торф, стерня, суха трава й чагарники
Сьогодні 11:53
Сьогодні 11:53
Рекордна кількість БПЛА атакувала 15 областей Росії
Сьогодні 11:25
Сьогодні 11:25
Додати коментар:
УВАГА! Користувач www.volynnews.com має розуміти, що коментування на сайті створені аж ніяк не для політичного піару чи антипіару, зведення особистих рахунків, комерційної реклами, образ, безпідставних звинувачень та інших некоректних і негідних речей. Утім коментарі – це не редакційні матеріали, не мають попередньої модерації, суб’єктивні повідомлення і можуть містити недостовірну інформацію.