Чому в гончарів не болять руки
– Такої глини, як у Рокиті, в Україні не знайдете ніде. Науковці стверджують, що вона єдина у своєму роді і має гейзерне походження, – каже тутешній досвідчений майстер-гончар Василь Курилюк. – З’явилася ця глина мільйони років тому завдяки могутнім властивостям матінки-природи. Отож, і дзвін випаленої глини пробився до нас із глибини віків та не може не торкатися ніжної української душі. А ще в Дубечному та Рокиті є глина, з якої можна робити фаянсовий, фарфоровий посуд. Залягає глибоко та цінна своїми властивостями, тому заслуговує на пильну увагу спеціалістів цієї галузі.
Про це йдеться на сторінках газети Волинські Новини №44.
Василь Пилипович розповідає, що на початку ХХ століття в невеликому селі Рокиті було 185 гончарів, які сплачували фінансовий податок, і 30 горнів, що більше, ніж у знаменитому полтавському Опішному. Фактично в кожній хаті крутився гончарний круг – з того і жили. Лише один майже з двох сотень умільців – Тихон Якимук – за тиждень випалював 420 різних виробів, та не маленьких, а великих, як і годиться майстрові. Ті часи давно минули, ніби туман, залишивши по собі хіба що теплу згадку про щось особливе, особистісне і водночас традиційне українське, щире, світле, легке, як душа нашого народу.
Добре пам’ятають у Рокиті і майстра від Бога Василя Бондаря. Трудився він у місцевому гончарному цеху, що був на цегельному заводі. Саме в нього й переймав архаїчне ремесло Василь Курилюк. А потім їх обох забрали на Дубечненський керамічний завод. Та проіснував цех там років зо п’ять. Настали часи іншого посуду – сучаснішого, простішого в користуванні, як-от скляний, зріс добробут людей, і попит на вироби з глини впав. Тому двом гончарам доводилося складати свої вироби в сумки й реалізовувати їх у Ковелі та Ратному на базарі. А що там вторгуєш?
ЗАСМАКА З ОПУШКИ
Так і занепало це ремесло. Забули люди, що посуд із глини дихає, бо пропускає повітря, і аж ніяк не воду, екологічно чистий та навдивовижу гарний. Візьмеш до рук – дзвенить, коли легенько постукаєш чимось по поверхні. І нині хіба що сільські старожили чи учні загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів села Дубечне достеменно знають, що варішок – це великий глиняний горщик, у якому колись варили борщ, а в набірашок не тільки збирали ягоди, у ньому відтоплювали сметану та молоко на сир, що гладишка – це глечик з вухом для молока, а збанок призначений для зберігання сухих продуктів. У слої з двома вухами тримали масло, жир, мед.– Так колоритно називали глиняний посуд у нас в Рокиті, – розповідає Василь Курилюк. – Та чи не найцікавіше стосується історії опушки – виробу опуклої форми з тоненьким горлом для зберігання олії. У ньому завжди стояло гусяче перо. Коли господиня готувала якусь страву, то виймала його з опушки: яка кількість олії вчепиться за пір’їну – такою й засмачували борщ або суп. Якщо вмочували в олію двічі, то це вже була надто добре приправлена страва.
Василь Пилипович свято береже варішок, у якому родина його діда Нестора Сливки готувала узвар із сухих яблук та груш, і величезну макітру, яким понад сімдесят років, та гладишку, що випалив його батько Пилип Курилюк.
– В останній готували омачку (страву із сиру та сметани), – провадить мій співрозмовник. – У хаті мешкало чотири покоління, тобто 12 людей, тож і посудина мала бути такою, щоб наситити всю родину.Та аж ніяк не можна забувати про те, яким непростим був труд гончара. Трохи не розрахував, потрапив у глину вапняк – і «постріляли» горщики – вся праця нанівець.
– Зате ці ремісники ніколи не хворіли на виразку шлунка, в них не боліли руки, – розповідає Василь Курилюк, – бо про цілющі властивості глини відомо здавна. Якщо із такого глечика місяць пити криничну воду, то можна вилікувати ту ж саму виразку. Спосіб простий: наливаємо в глечик воду і вистоюємо її 10 днів, наступні 10 – п’ємо цю воду, доливаючи стільки, як випили, і ще впродовж 10 днів допиваємо водицю до дна, не доливаючи ані краплі в посудину. Виразка куди й подінеться.І КРУТИТЬСЯ КРУГ ДЕВ’ЯНОСТО РОКІВ
Більш як за тридцять років гончар навчив цього ремесла багатьох. І нині заняття гуртка в дубечненській школі, попри записаних 12 учнів, відвідує значно більше хлопчиків та дівчаток. А Василь Пилипович – затребуваний гість на багатьох всеукраїнських та міжнародних конкурсах із цього виду самобутнього мистецтва. У 2005 році він був учасником міжнародного конкурсу в Ужендові в Польщі, де свої роботи представляли гончарі з Білорусі, Росії, Угорщини, Литви, Польщі, у 2007-му – в Красніку та Павлові (Польща), в 2013-му – у Бресті. У 2007 році брав участь у Всеукраїнському з’їзді молодих гончарів у Чигирині, де представляв творчість двох своїх вихованців. Жодна із дванадцяти волинських «Берегинь» не обійшлася без майстер-класу від Василя Курилюка. А три роки поспіль відвідує «Волинську Січ» на Світязі, де в таборі відпочинку навчає гончарства дітей, що залюбки крутять його гончарний ще батьківський круг, якому дев’яносто років.
– Із трьох моїх доньок улюблене ремесло перейняла лише найменша, Марійка, – каже Василь Пилипович. – Та й то не відразу наважилася, для цього їй знадобилося чимало часу. Утім відчуваю, що для неї це дуже важливо. А поки крутиться гончарний круг і не загасає горно, це світле та щире мистецтво Україна не втратить.
Наталія ЛЕГКА, Старовижівський район
Фото автора
Підписуйтесь на наш Telegram-канал, аби першими дізнаватись найактуальніші новини Волині, України та світу
Про це йдеться на сторінках газети Волинські Новини №44.
Василь Пилипович розповідає, що на початку ХХ століття в невеликому селі Рокиті було 185 гончарів, які сплачували фінансовий податок, і 30 горнів, що більше, ніж у знаменитому полтавському Опішному. Фактично в кожній хаті крутився гончарний круг – з того і жили. Лише один майже з двох сотень умільців – Тихон Якимук – за тиждень випалював 420 різних виробів, та не маленьких, а великих, як і годиться майстрові. Ті часи давно минули, ніби туман, залишивши по собі хіба що теплу згадку про щось особливе, особистісне і водночас традиційне українське, щире, світле, легке, як душа нашого народу.
Добре пам’ятають у Рокиті і майстра від Бога Василя Бондаря. Трудився він у місцевому гончарному цеху, що був на цегельному заводі. Саме в нього й переймав архаїчне ремесло Василь Курилюк. А потім їх обох забрали на Дубечненський керамічний завод. Та проіснував цех там років зо п’ять. Настали часи іншого посуду – сучаснішого, простішого в користуванні, як-от скляний, зріс добробут людей, і попит на вироби з глини впав. Тому двом гончарам доводилося складати свої вироби в сумки й реалізовувати їх у Ковелі та Ратному на базарі. А що там вторгуєш?
ЗАСМАКА З ОПУШКИ
Так і занепало це ремесло. Забули люди, що посуд із глини дихає, бо пропускає повітря, і аж ніяк не воду, екологічно чистий та навдивовижу гарний. Візьмеш до рук – дзвенить, коли легенько постукаєш чимось по поверхні. І нині хіба що сільські старожили чи учні загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів села Дубечне достеменно знають, що варішок – це великий глиняний горщик, у якому колись варили борщ, а в набірашок не тільки збирали ягоди, у ньому відтоплювали сметану та молоко на сир, що гладишка – це глечик з вухом для молока, а збанок призначений для зберігання сухих продуктів. У слої з двома вухами тримали масло, жир, мед.– Так колоритно називали глиняний посуд у нас в Рокиті, – розповідає Василь Курилюк. – Та чи не найцікавіше стосується історії опушки – виробу опуклої форми з тоненьким горлом для зберігання олії. У ньому завжди стояло гусяче перо. Коли господиня готувала якусь страву, то виймала його з опушки: яка кількість олії вчепиться за пір’їну – такою й засмачували борщ або суп. Якщо вмочували в олію двічі, то це вже була надто добре приправлена страва.
Василь Пилипович свято береже варішок, у якому родина його діда Нестора Сливки готувала узвар із сухих яблук та груш, і величезну макітру, яким понад сімдесят років, та гладишку, що випалив його батько Пилип Курилюк.
– В останній готували омачку (страву із сиру та сметани), – провадить мій співрозмовник. – У хаті мешкало чотири покоління, тобто 12 людей, тож і посудина мала бути такою, щоб наситити всю родину.Та аж ніяк не можна забувати про те, яким непростим був труд гончара. Трохи не розрахував, потрапив у глину вапняк – і «постріляли» горщики – вся праця нанівець.
– Зате ці ремісники ніколи не хворіли на виразку шлунка, в них не боліли руки, – розповідає Василь Курилюк, – бо про цілющі властивості глини відомо здавна. Якщо із такого глечика місяць пити криничну воду, то можна вилікувати ту ж саму виразку. Спосіб простий: наливаємо в глечик воду і вистоюємо її 10 днів, наступні 10 – п’ємо цю воду, доливаючи стільки, як випили, і ще впродовж 10 днів допиваємо водицю до дна, не доливаючи ані краплі в посудину. Виразка куди й подінеться.І КРУТИТЬСЯ КРУГ ДЕВ’ЯНОСТО РОКІВ
Більш як за тридцять років гончар навчив цього ремесла багатьох. І нині заняття гуртка в дубечненській школі, попри записаних 12 учнів, відвідує значно більше хлопчиків та дівчаток. А Василь Пилипович – затребуваний гість на багатьох всеукраїнських та міжнародних конкурсах із цього виду самобутнього мистецтва. У 2005 році він був учасником міжнародного конкурсу в Ужендові в Польщі, де свої роботи представляли гончарі з Білорусі, Росії, Угорщини, Литви, Польщі, у 2007-му – в Красніку та Павлові (Польща), в 2013-му – у Бресті. У 2007 році брав участь у Всеукраїнському з’їзді молодих гончарів у Чигирині, де представляв творчість двох своїх вихованців. Жодна із дванадцяти волинських «Берегинь» не обійшлася без майстер-класу від Василя Курилюка. А три роки поспіль відвідує «Волинську Січ» на Світязі, де в таборі відпочинку навчає гончарства дітей, що залюбки крутять його гончарний ще батьківський круг, якому дев’яносто років.
– Із трьох моїх доньок улюблене ремесло перейняла лише найменша, Марійка, – каже Василь Пилипович. – Та й то не відразу наважилася, для цього їй знадобилося чимало часу. Утім відчуваю, що для неї це дуже важливо. А поки крутиться гончарний круг і не загасає горно, це світле та щире мистецтво Україна не втратить.
Наталія ЛЕГКА, Старовижівський район
Фото автора
Знайшли помилку? Виділіть текст і натисніть
Підписуйтесь на наш Telegram-канал, аби першими дізнаватись найактуальніші новини Волині, України та світу
![](/public/images/coment_smile.png)
Коментарів: 1
![](/public/images/user_no_foto.png?1724296790)
Сергій
Показати IP
26 Листопада 2017 15:57
Понад три роки навчався у Василя Пилиповича цьому ремеслу
Те що руки навчились,то ніколи не забудуть!
За пів року волиняни сплатили 1 млрд 857 млн грн ПДВ
Сьогодні 06:19
Сьогодні 06:19
Одна з найвідоміших історій вимирання: вчені з'ясували, ким насправді був зниклий птах додо
Сьогодні 00:35
Сьогодні 00:35
Чому люди бувають злі й дратівливі, коли голодні
Сьогодні 00:17
Сьогодні 00:17
22 серпня: свята, події, факти. Міжнародний день фольклору та День пам’яті загиблих правоохоронців в Україні
Сьогодні 00:00
Сьогодні 00:00
Світові ціни на цукор впали до мінімуму 2022 року: причина
21 Серпня 2024 23:38
21 Серпня 2024 23:38
«Укрпошта» доставлятиме закордонні паспорти по всьому світу за $6
21 Серпня 2024 23:18
21 Серпня 2024 23:18
У Німеччині словник поповнили 3000 нових слів, зокрема – «війна в Україні»
21 Серпня 2024 23:00
21 Серпня 2024 23:00
Оскароносний фільм «20 днів у Маріуполі» здобув нагороду на Septimius Awards
21 Серпня 2024 22:39
21 Серпня 2024 22:39
«Все буде UA!». «Укрпошта» випустить нову марку до 33-річчя Незалежності
21 Серпня 2024 22:20
21 Серпня 2024 22:20
Щоденна традиція: Луцька міськрада передала військовим чергову партію обладнання
21 Серпня 2024 22:00
21 Серпня 2024 22:00
Угорщина посилила вимоги для біженців з України
21 Серпня 2024 21:40
21 Серпня 2024 21:40
Додати коментар:
УВАГА! Користувач www.volynnews.com має розуміти, що коментування на сайті створені аж ніяк не для політичного піару чи антипіару, зведення особистих рахунків, комерційної реклами, образ, безпідставних звинувачень та інших некоректних і негідних речей. Утім коментарі – це не редакційні матеріали, не мають попередньої модерації, суб’єктивні повідомлення і можуть містити недостовірну інформацію.