Про що мовчать поховання будинку-інтернату над Турією
Будинок із сумними очима над тихоплинною Турією, інтернат для престарілих, проіснував від 1948 до до 2000 року. Багато кого сюди привезли в 1980-ому напередодні Олімпіади в Москві - розчищали від жебраків, адже країна не мала права осоромитися.
Про тих, хто колись мешкав у будинку-інтернаті в Мильцях, йдеться в матеріалі газети Волинські Новини №58 від 16 березня.
У Милецький будинок-інтернат для престарілих, що у Старовижівському районі, Марія Дворачук потрапила з Білорусі. Відкрита душа, вона не раз розповідала, як у роки Другої світової війни допомагала партизанам: насунувши на самісінькі очі хустку, зігнувшись у три погибелі, діставши через знайомих йод, бинти, зеленку, ховала їх на собі і, спираючись на кий, шкутильгала лісовою стежкою в домовлене місце. Хто допитуватиметься в старої, куди вона мандрує? З медикаментами несла партизанам ще й інформацію про розташування фашистів у навколишніх селах.
А в іншій інтернатівській кімнаті доживала віку відлюдькувата Наталія Грунвальд-Грязенко. На відміну від Марії, відпочивала на лавчині під розлогою кроною квітучої яблуні на самоті. Її дивну поведінку пояснювали житейськими обставинами. Адже нібито саме ця жінка в роки війни виказала київське підпілля. Спробувала замести за собою сліди у Польщі, але її там і затримали. Суд був суворим – 25 років позбавлення волі. Після відбуття терміну ув’язнення Грунвальд-Грязенко приїхала в будинок-інтернат. Тяжко хворіла. Мабуть, за гріхи, за те лихо, якого завдала багатьом людям. Хоч якось вона обмовилася медсестрі, що колись про її зліт та падіння напишуть книгу. І така справді є – «Над прірвою».
Зінаїда Костанді, яка поборола страх і голод у блокадному Ленінграді, була згустком енергії, невичерпного ентузіазму та неспокійної вдачі, хоч і зі своїм скелетом у шафі. Але мимоволі всі культурно-просвітницькі заходи, що відбувалися в інтернаті для знедолених та самотніх, Зінаїда Михайлівна радо брала на свої плечі...
БУДИНОК ІЗ СУМНИМИ ОЧИМА
Будинок над тихоплинною річкою Турією прихистив колись сильних і мужніх, а нині хворих та немічних чоловіків. Серед них жив тут колись учитель із грайливим прізвищем Недопад. Останні роки свого непростого віку віддав вирощуванню саджанців дерев та догляду за Божими комашками – бджолами. Здавалося, що в свою палату він навідувався лише для того, аби переночувати. Пасіка заліковувала його рани, обдаровувала запашним медом і продовжувала життя. Чи були в Недопада рідні – хтозна, бо коріння його минулого залишилося на сході України.
Українці та росіяни, білоруси та поляки, чехи та євреї, цигани – люди яких тільки національностей не заселяли будинок-інтернат! Були серед них учителі й медики, колгоспники й будівельники... Ті, хто мав заслуги перед Батьківщиною і хто був репресований. А ще – самотні, в кого далеко звідсіль жила в достатку і спокої, без докорів сумління чисельна рідня.
Багатьох привезли в будинок-інтернат у 1980 році. Москва готувалася до Олімпіади. Розчищали від жебраків вулиці та вокзали міст, які могли відвідати закордонні гості. Країна не мала права осоромитися.
Втім у будинок із сумними очима, який проіснував до 2000 року, потрапляли часом і такі мешканці, які не давали спокою іншим. Держава не відмовляла в пристановищі колишнім засудженим, хто майже все життя провів у в’язницях. Серед них були не лише злодії, а й убивці та ґвалтівники. Держава не відмовляла... Тоді, коли рідні вказували їм на поріг. А в багатьох навіть не було цього порога.
І БЛЯШАНА ЗІРОЧКА НА ТУМБІ
Коли в Мильцях з’явився будинок-інтернат для престарілих, місцевий цвинтар розділився навпіл. При в’їзді на нього виділили місце для казенних поховань. Частина землі, ближча до Онуфріївського храму, залишилася для сільських покійників. То був 1948 рік. І сьогодні ніхто з очевидців уже не може пригадати, кого першого споряджали з інтернату в останню путь. Оббита марлею домовина, у ній – кілька одежин про запас, а в кого не було що покласти – казенне вбрання, бо мала ж у чомусь ходити людина на тому світі. Обряду дотримувалися, хоч багато хто й не вірив у потойбічне життя. Хоронили здебільшого без священика, хіба хто з рідних приїздив і запрошував батюшку. На невеличкому горбочкові з’являлася ребриста тумба з п’ятикутною зіркою, вирізаною з бляшанки. Рідко хто з родичів покійних забирав ближніх, щоб поховати вдома. До нашого сорому, ця процедура почастішала лише тоді, коли держава віднайшла можливість виплачувати допомогу на поховання.
Щороку в будинку-інтернаті помирало по 40-50 мешканців. Особливо помітно це було восени або ранньої весни, коли, як кажуть у народі, замерзав і розмерзався корінь дерева. Більшість підопічних мали поважний вік, хронічні захворювання. Їм бракувало прогулянок на свіжому повітрі, вітамінів, а найголовніше – родинного тепла та ласки.
Так, нужда й самотність прискорювали смерть. Адже тоді втрачається сенс життя, його радість і повнота. Це мали б знати ті, хто виштовхував батьків на вулицю, зрікався клопотів із догляду за хворими, не думаючи про безчестя. А жив у своє задоволення, переклавши синівський обов’язок на плечі держави.
У ЦУПКИХ ОБІЙМАХ БЕЗКІНЕЧНОЇ ПОРОСЛІ
Нещодавно уже вкотре потрапила на милецьке кладовище. Є тут кілька могил, які хочеться хоч інколи відвідати. На тій його частині, де поховані колишні мешканці будинку-інтернату, незважаючи на зимову пору, здається, трава ще більше підросла. Це праворуч, а ліворуч, як і рік, п’ять, десять тому – непрохідні хащі в цупких обіймах безкінечної порослі. Хоч би хто взяв сокиру до рук!
Єдині, хто намагається навести на кладовищі лад, – це монахи Милецького Свято-Миколаївського чоловічого монастиря. Поблизу Онуфріївської церкви вони вирізали значну частину вікових дерев та прибрали усе гілля, хоч церковних поховань тут одне-два: поблизу Онуфріївської церкви впадає у вічі хрест із написом про те, що тут покоїться прах учителя Милецького духовного училища Іларіона Павловича Гвоздікова та двох його дітей Катерини й Олександра (1862-1884 роки), а ще – ігумена Інокентія (Гришина).
Усе – ніби так і треба, звично. А воно, кладовище, розташоване на межі двох сільських рад – Солов’ївської та Соколищенської – таке зануждане, як оті старі, викинуті на смітник люди, чиї долі скінчилися на березі Турії.
У Мильцях їх поховано близько півтори тисячі. І згадалися чужі могили в чужому краї. Могили тих, хто залишився в Польщі та Німеччині у роки Другої світової війни, доглянуті й прибрані. Подумалося: які ж ми, коли немає діла на своїй землі до своїх поховань? І це попри те, що Закону України «Про поховання та похоронну справу» ніхто не відміняв, а в ньому чітко визначено, що догляд, утримання та охорону таких могил мають забезпечувати виконавчі органи сільських рад за рахунок коштів місцевого бюджету.
Наталія ЛЕГКА
Фото автора
Підписуйтесь на наш Telegram-канал, аби першими дізнаватись найактуальніші новини Волині, України та світу
Про тих, хто колись мешкав у будинку-інтернаті в Мильцях, йдеться в матеріалі газети Волинські Новини №58 від 16 березня.
У Милецький будинок-інтернат для престарілих, що у Старовижівському районі, Марія Дворачук потрапила з Білорусі. Відкрита душа, вона не раз розповідала, як у роки Другої світової війни допомагала партизанам: насунувши на самісінькі очі хустку, зігнувшись у три погибелі, діставши через знайомих йод, бинти, зеленку, ховала їх на собі і, спираючись на кий, шкутильгала лісовою стежкою в домовлене місце. Хто допитуватиметься в старої, куди вона мандрує? З медикаментами несла партизанам ще й інформацію про розташування фашистів у навколишніх селах.
А в іншій інтернатівській кімнаті доживала віку відлюдькувата Наталія Грунвальд-Грязенко. На відміну від Марії, відпочивала на лавчині під розлогою кроною квітучої яблуні на самоті. Її дивну поведінку пояснювали житейськими обставинами. Адже нібито саме ця жінка в роки війни виказала київське підпілля. Спробувала замести за собою сліди у Польщі, але її там і затримали. Суд був суворим – 25 років позбавлення волі. Після відбуття терміну ув’язнення Грунвальд-Грязенко приїхала в будинок-інтернат. Тяжко хворіла. Мабуть, за гріхи, за те лихо, якого завдала багатьом людям. Хоч якось вона обмовилася медсестрі, що колись про її зліт та падіння напишуть книгу. І така справді є – «Над прірвою».
Зінаїда Костанді, яка поборола страх і голод у блокадному Ленінграді, була згустком енергії, невичерпного ентузіазму та неспокійної вдачі, хоч і зі своїм скелетом у шафі. Але мимоволі всі культурно-просвітницькі заходи, що відбувалися в інтернаті для знедолених та самотніх, Зінаїда Михайлівна радо брала на свої плечі...
БУДИНОК ІЗ СУМНИМИ ОЧИМА
Будинок над тихоплинною річкою Турією прихистив колись сильних і мужніх, а нині хворих та немічних чоловіків. Серед них жив тут колись учитель із грайливим прізвищем Недопад. Останні роки свого непростого віку віддав вирощуванню саджанців дерев та догляду за Божими комашками – бджолами. Здавалося, що в свою палату він навідувався лише для того, аби переночувати. Пасіка заліковувала його рани, обдаровувала запашним медом і продовжувала життя. Чи були в Недопада рідні – хтозна, бо коріння його минулого залишилося на сході України.
Річка Турія, на березі якої розташоване кладовище
Українці та росіяни, білоруси та поляки, чехи та євреї, цигани – люди яких тільки національностей не заселяли будинок-інтернат! Були серед них учителі й медики, колгоспники й будівельники... Ті, хто мав заслуги перед Батьківщиною і хто був репресований. А ще – самотні, в кого далеко звідсіль жила в достатку і спокої, без докорів сумління чисельна рідня.
Багатьох привезли в будинок-інтернат у 1980 році. Москва готувалася до Олімпіади. Розчищали від жебраків вулиці та вокзали міст, які могли відвідати закордонні гості. Країна не мала права осоромитися.
Втім у будинок із сумними очима, який проіснував до 2000 року, потрапляли часом і такі мешканці, які не давали спокою іншим. Держава не відмовляла в пристановищі колишнім засудженим, хто майже все життя провів у в’язницях. Серед них були не лише злодії, а й убивці та ґвалтівники. Держава не відмовляла... Тоді, коли рідні вказували їм на поріг. А в багатьох навіть не було цього порога.
І БЛЯШАНА ЗІРОЧКА НА ТУМБІ
Коли в Мильцях з’явився будинок-інтернат для престарілих, місцевий цвинтар розділився навпіл. При в’їзді на нього виділили місце для казенних поховань. Частина землі, ближча до Онуфріївського храму, залишилася для сільських покійників. То був 1948 рік. І сьогодні ніхто з очевидців уже не може пригадати, кого першого споряджали з інтернату в останню путь. Оббита марлею домовина, у ній – кілька одежин про запас, а в кого не було що покласти – казенне вбрання, бо мала ж у чомусь ходити людина на тому світі. Обряду дотримувалися, хоч багато хто й не вірив у потойбічне життя. Хоронили здебільшого без священика, хіба хто з рідних приїздив і запрошував батюшку. На невеличкому горбочкові з’являлася ребриста тумба з п’ятикутною зіркою, вирізаною з бляшанки. Рідко хто з родичів покійних забирав ближніх, щоб поховати вдома. До нашого сорому, ця процедура почастішала лише тоді, коли держава віднайшла можливість виплачувати допомогу на поховання.
Щороку в будинку-інтернаті помирало по 40-50 мешканців. Особливо помітно це було восени або ранньої весни, коли, як кажуть у народі, замерзав і розмерзався корінь дерева. Більшість підопічних мали поважний вік, хронічні захворювання. Їм бракувало прогулянок на свіжому повітрі, вітамінів, а найголовніше – родинного тепла та ласки.
Так, нужда й самотність прискорювали смерть. Адже тоді втрачається сенс життя, його радість і повнота. Це мали б знати ті, хто виштовхував батьків на вулицю, зрікався клопотів із догляду за хворими, не думаючи про безчестя. А жив у своє задоволення, переклавши синівський обов’язок на плечі держави.
У ЦУПКИХ ОБІЙМАХ БЕЗКІНЕЧНОЇ ПОРОСЛІ
Нещодавно уже вкотре потрапила на милецьке кладовище. Є тут кілька могил, які хочеться хоч інколи відвідати. На тій його частині, де поховані колишні мешканці будинку-інтернату, незважаючи на зимову пору, здається, трава ще більше підросла. Це праворуч, а ліворуч, як і рік, п’ять, десять тому – непрохідні хащі в цупких обіймах безкінечної порослі. Хоч би хто взяв сокиру до рук!
Інтернатівські поховання
Єдині, хто намагається навести на кладовищі лад, – це монахи Милецького Свято-Миколаївського чоловічого монастиря. Поблизу Онуфріївської церкви вони вирізали значну частину вікових дерев та прибрали усе гілля, хоч церковних поховань тут одне-два: поблизу Онуфріївської церкви впадає у вічі хрест із написом про те, що тут покоїться прах учителя Милецького духовного училища Іларіона Павловича Гвоздікова та двох його дітей Катерини й Олександра (1862-1884 роки), а ще – ігумена Інокентія (Гришина).
Онуфріївська церква на цвинтарі
Робота важка й потребує неабияких зусиль, але помочі від місцевих жителів поки що годі чекати, бо могилки їхніх родичів впорядковані, а до чужих нікому немає діла.Такий вигляд мають доглянуті могили похованих сільчан
Усе – ніби так і треба, звично. А воно, кладовище, розташоване на межі двох сільських рад – Солов’ївської та Соколищенської – таке зануждане, як оті старі, викинуті на смітник люди, чиї долі скінчилися на березі Турії.
У Мильцях їх поховано близько півтори тисячі. І згадалися чужі могили в чужому краї. Могили тих, хто залишився в Польщі та Німеччині у роки Другої світової війни, доглянуті й прибрані. Подумалося: які ж ми, коли немає діла на своїй землі до своїх поховань? І це попри те, що Закону України «Про поховання та похоронну справу» ніхто не відміняв, а в ньому чітко визначено, що догляд, утримання та охорону таких могил мають забезпечувати виконавчі органи сільських рад за рахунок коштів місцевого бюджету.
Наталія ЛЕГКА
Фото автора
Знайшли помилку? Виділіть текст і натисніть
Підписуйтесь на наш Telegram-канал, аби першими дізнаватись найактуальніші новини Волині, України та світу
![](/public/images/coment_smile.png)
Коментарів: 4
![](/public/images/user_no_foto.png?1724699999)
Гройсман
Показати IP
18 Березня 2017 19:09
А що дивуватися як у великих містах те саме коїться
![](/public/images/user_no_foto.png?1724699999)
Марія
Показати IP
18 Березня 2017 21:16
покинуті могили покинутих людей...дуже сумно. Непотрібні за життя, непотрібні після смерті
![](/public/images/user_no_foto.png?1724699999)
Саша
Показати IP
18 Березня 2017 22:19
Усі ми ходимо по кістках наших пращурів ,і наші нащадки будуть ходоти по наших.
![](/public/images/user_no_foto.png?1724699999)
НАДЯ
Показати IP
28 Квітня 2020 16:55
ПІДКАЖІТЬ, ДЕ МОЖНА ЗНАЙТИ БІЛЬШЕ ІНФОРМАЦІЇ ПРО ПОХОВАННЯ БУДИНКУ-ІНТЕРНАТУ В МИЛЬЦЯХ?Я
Графіки вимкнення електрики на Волині 27 серпня
Сьогодні 22:00
Сьогодні 22:00
У Нововолинську відзначили День міста та День шахтаря
Сьогодні 21:41
Сьогодні 21:41
«Я сам вилазив з-під завалів»: що розповідають жителі багатоповерхівки у Луцьку, куди влучили уламки дрона
Сьогодні 21:02
Сьогодні 21:02
Сьогоднішня атака росіян стала наймасованішою: ворог випустив 236 засобів повітряного нападу
Сьогодні 20:25
Сьогодні 20:25
Додати коментар:
УВАГА! Користувач www.volynnews.com має розуміти, що коментування на сайті створені аж ніяк не для політичного піару чи антипіару, зведення особистих рахунків, комерційної реклами, образ, безпідставних звинувачень та інших некоректних і негідних речей. Утім коментарі – це не редакційні матеріали, не мають попередньої модерації, суб’єктивні повідомлення і можуть містити недостовірну інформацію.