Переселенець із Волині – один із найспортивніших пенсіонерів Польщі
![](/resize/450x337/r/files/news/2016/07-08/194742/effw.jpg)
Вгадайте, скільки років чоловікові із головного фото. 60? Тепло. 70? Уже гарячіше. Насправді ж Збішеку Мишлінському 81-й пішов! Причому жоден новий день не минає в чоловіка без велосипеда. Мінімум, що «намотує» дідусь, – 30 км за добу. Максимум – 196 км. А загалом лічильник кілометражу, встановлений на ровері 18 років тому, зараз на позначці «120 000 км». Тобто пенсіонер уже міг би чотири рази об’їхати планету за екватором!
Про це йдеться в матеріалі тижневика Волинські новини №23 від 7 липня.
Коли тільки почула про гостювання на Волині поляка Мишлінського, подумала: «Ото рівень життя за кордоном! Ото умови для збереження здоров’я!». Та вже потім, під час зустрічі, що більше розмовляла з паном Збішеком, то більше пишалася: яких усе ж таки неймовірних людей народжує наша волинська земля!
«ЧОМУ Я НЕ ЛЮБЛЮ КАЦАПІВ»
«...Моє коріння справді з Волині, – відразу каже чоловік. – У Луцьку жили батьки, дідусі з бабусями. Тут ми зі старшим братом народилися. Тато працював на водоканалі й там же стояв наш будинок».
Розповідаючи про роки дитинства, пан Мишлінський досі усміхається спогадам про річку Стир і пором, яким так кортіло покататися. Пам’ятає скелясте утворення коло берега в центральному парку, де любили гніздитися птахи. А ще ніколи не забуде вокзал, де травневого дня 1946-го разом із сотнями польських родин він стояв на пероні, притулившись до мами, і не знав, який шлях на них чекає завтра.
«Це було дуже страшно... – провадить польською, і видно, як уява переносить його на 70 років у минуле. – Коли радянська влада розвісила містом оголошення «всім польським родинам у такий-то строк прибути з речами на вокзал», мама була в розпачі, а тато – в лавах польської армії. Ми не знали, що нас чекає. Тому брали із собою все: одяг, подушки, цінні речі, які потім могли обміняти на їжу… Досі бачу той товарняк, у вагонах якого цілий тиждень ми їхали у безвість. Досі чую звук замка, який назавжди замкнув нам дорогу додому».
Дякувати Богу, їхнє переселення припало не на період лютих морозів чи спеки. Тому трупів із вагона не довелося викидати. І людей у ньому було стільки, аби кожен міг сісти чи лягти.
«Коли після нескінченно довгої дороги двері товарняка врешті відсунулися, ми побачили... голе поле, – провадить оповідач. – Російські воєнні тоді кричали: «Вихаді! Тєпєрь ета ваш новий дом!». Хтось із переселенців заплакав. Хтось заціпенів. Та зрештою люди так збунтувалися, що офіцерня здалася: «Всє па вагонам!». І ми вирушили».
ГРАВ У ФУТБОЛ – ДІСТАВ КОНТУЗІЮ
І ось так сім’я Мишлінських опинилася у місті Ополе, що за 70 км від польського Вроцлава. Через трохи повернувся з війни глава родини. І лучани Мишлінські стали приживатися на землі своїх предків.
«Відтоді у мене все складалося добре. Армія, робота, одруження. У наречені, між іншим, узяв собі переселенку – Гелену зі Львова. Разом виховали доньку Беату, яка нині живе в Німеччині. І хоча кацапи не давали нам нормально жити, розстрілювали, засилали в табори, але саме там, у Польщі, я отримав шанс не лише працювати, а й жити в своє задоволення», – зізнається чоловік.
А задоволенням для пана Збішека були не п’янки чи гулянки, не мільйонні статки чи закордонні відпочинки, а... заняття спортом.«Доки був молодим, грав у футбольній команді міста Ополе. Втім так сталося, що 1956-го просто під час матчу зіткнувся головою зі ще одним гравцем, отримав серйозну травму, переніс операцію і частково втратив зір», – каже Збішек, показуючи на лівій скроні шрам як нагадування про фатальний матч. – Відтак у футболі лишився тільки як уболівальник і волонтер, підтримую порядок на стадіоні.
А от для активного відпочинку вид спорту довелося змінити. І альтернативою командної гри чоловік обрав мандрівки велосипедом, про які мріяв ще з дитинства.
ВЕЛОСИПЕД – ТО ЛІКИ ПРОТИ ВСІХ НЕДУГ
«Як був малим, дуже хотів ровера. Але той коштував, як ціла корова! Тож пересісти на двоколісного вдалося тільки 1956-го, коли власних грошей наскладав», – сміється чоловік. – А от мандрувати велосипедом стільки, скільки душа бажає, зумів лише після виходу на пенсію, тобто з 1995-го.
Об’їхавши Польщу вздовж і впоперек, Збішек за кордоном не раз бував. Навіть до дочки в Німеччину докрутив педалі. Щоправда, коли Беата розповіла на роботі, що тато здолав 801 км не літаком, не поїздом, а за п’ять днів велосипедом (!), у дівчат попервах мову відібрало.
«Та якщо серйозно, то серед міст, у які тягнуло найбільше, був Луцьк, – продовжує оповідач. – Усе життя я сумував за Україною. Часто снилися ті місця, де минало дитинство. Прокидався й відчував невимовну тугу за отчим домом. І 2005-го врешті приїхав у місто мого дитинства...».
Тримаючись за кермо двоколісного друга, Збішек об’їжджав ті вулички, якими бігав. Торкався дерев, окремі з яких ростуть досі. Навіть рідний дім устиг побачити! Хоча зараз цього приміщення вже немає.
«То було неймовірно!.. Я радів і плакав водночас. Луцьк дуже змінився, розбудувався. Але аура отого незбагненного, домашнього, рідного лишилася у ньому дотепер», – усміхається чоловік і сам собі дивується, що всього десять літ дитинства так прив’язали до Волині.
«Відтоді я 12 разів приїздив велосипедом до України. Хто на митних постах давно працює, здалеку мене впізнає, вітає. А хто з новеньких – бере паспорта для перевірки, бачить рік мого народження і перепитує, чи «1936» – то не помилка, – знову сміється пан Мишлінський. – На двох колесах я дістався Житомира, Івано-Франківська, об’їздив міста і села Львівщини й Волині. Мені подобається спати там, де застає ніч. Люблю замість подушки трави покласти, замість душу – в озері скупнутися. Не раз ляжу на лавці автобусної зупинки, селяни йдуть і кличуть до хати переночувати. Та я лиш: «Дзенькую, дзенькую, все о’кей!». А ті, хто знає, кажуть: «О, це ж той бідолашний польський турист».
Проте сам Збішек вважає себе невимовно багатим. Він не має кредитів – і спить спокійно. Він не має мобільних – і не відволікається на балачки. У свої вісімдесят не знає дороги до лікаря. А вдома на нього завжди чекає кохана Гелена.
Підписуйтесь на наш Telegram-канал, аби першими дізнаватись найактуальніші новини Волині, України та світу
Про це йдеться в матеріалі тижневика Волинські новини №23 від 7 липня.
Коли тільки почула про гостювання на Волині поляка Мишлінського, подумала: «Ото рівень життя за кордоном! Ото умови для збереження здоров’я!». Та вже потім, під час зустрічі, що більше розмовляла з паном Збішеком, то більше пишалася: яких усе ж таки неймовірних людей народжує наша волинська земля!
«ЧОМУ Я НЕ ЛЮБЛЮ КАЦАПІВ»
«...Моє коріння справді з Волині, – відразу каже чоловік. – У Луцьку жили батьки, дідусі з бабусями. Тут ми зі старшим братом народилися. Тато працював на водоканалі й там же стояв наш будинок».
Розповідаючи про роки дитинства, пан Мишлінський досі усміхається спогадам про річку Стир і пором, яким так кортіло покататися. Пам’ятає скелясте утворення коло берега в центральному парку, де любили гніздитися птахи. А ще ніколи не забуде вокзал, де травневого дня 1946-го разом із сотнями польських родин він стояв на пероні, притулившись до мами, і не знав, який шлях на них чекає завтра.
«Це було дуже страшно... – провадить польською, і видно, як уява переносить його на 70 років у минуле. – Коли радянська влада розвісила містом оголошення «всім польським родинам у такий-то строк прибути з речами на вокзал», мама була в розпачі, а тато – в лавах польської армії. Ми не знали, що нас чекає. Тому брали із собою все: одяг, подушки, цінні речі, які потім могли обміняти на їжу… Досі бачу той товарняк, у вагонах якого цілий тиждень ми їхали у безвість. Досі чую звук замка, який назавжди замкнув нам дорогу додому».
Дякувати Богу, їхнє переселення припало не на період лютих морозів чи спеки. Тому трупів із вагона не довелося викидати. І людей у ньому було стільки, аби кожен міг сісти чи лягти.
«Коли після нескінченно довгої дороги двері товарняка врешті відсунулися, ми побачили... голе поле, – провадить оповідач. – Російські воєнні тоді кричали: «Вихаді! Тєпєрь ета ваш новий дом!». Хтось із переселенців заплакав. Хтось заціпенів. Та зрештою люди так збунтувалися, що офіцерня здалася: «Всє па вагонам!». І ми вирушили».
ГРАВ У ФУТБОЛ – ДІСТАВ КОНТУЗІЮ
І ось так сім’я Мишлінських опинилася у місті Ополе, що за 70 км від польського Вроцлава. Через трохи повернувся з війни глава родини. І лучани Мишлінські стали приживатися на землі своїх предків.
«Відтоді у мене все складалося добре. Армія, робота, одруження. У наречені, між іншим, узяв собі переселенку – Гелену зі Львова. Разом виховали доньку Беату, яка нині живе в Німеччині. І хоча кацапи не давали нам нормально жити, розстрілювали, засилали в табори, але саме там, у Польщі, я отримав шанс не лише працювати, а й жити в своє задоволення», – зізнається чоловік.
А задоволенням для пана Збішека були не п’янки чи гулянки, не мільйонні статки чи закордонні відпочинки, а... заняття спортом.«Доки був молодим, грав у футбольній команді міста Ополе. Втім так сталося, що 1956-го просто під час матчу зіткнувся головою зі ще одним гравцем, отримав серйозну травму, переніс операцію і частково втратив зір», – каже Збішек, показуючи на лівій скроні шрам як нагадування про фатальний матч. – Відтак у футболі лишився тільки як уболівальник і волонтер, підтримую порядок на стадіоні.
А от для активного відпочинку вид спорту довелося змінити. І альтернативою командної гри чоловік обрав мандрівки велосипедом, про які мріяв ще з дитинства.
ВЕЛОСИПЕД – ТО ЛІКИ ПРОТИ ВСІХ НЕДУГ
«Як був малим, дуже хотів ровера. Але той коштував, як ціла корова! Тож пересісти на двоколісного вдалося тільки 1956-го, коли власних грошей наскладав», – сміється чоловік. – А от мандрувати велосипедом стільки, скільки душа бажає, зумів лише після виходу на пенсію, тобто з 1995-го.
Об’їхавши Польщу вздовж і впоперек, Збішек за кордоном не раз бував. Навіть до дочки в Німеччину докрутив педалі. Щоправда, коли Беата розповіла на роботі, що тато здолав 801 км не літаком, не поїздом, а за п’ять днів велосипедом (!), у дівчат попервах мову відібрало.
«Та якщо серйозно, то серед міст, у які тягнуло найбільше, був Луцьк, – продовжує оповідач. – Усе життя я сумував за Україною. Часто снилися ті місця, де минало дитинство. Прокидався й відчував невимовну тугу за отчим домом. І 2005-го врешті приїхав у місто мого дитинства...».
Тримаючись за кермо двоколісного друга, Збішек об’їжджав ті вулички, якими бігав. Торкався дерев, окремі з яких ростуть досі. Навіть рідний дім устиг побачити! Хоча зараз цього приміщення вже немає.
«То було неймовірно!.. Я радів і плакав водночас. Луцьк дуже змінився, розбудувався. Але аура отого незбагненного, домашнього, рідного лишилася у ньому дотепер», – усміхається чоловік і сам собі дивується, що всього десять літ дитинства так прив’язали до Волині.
«Відтоді я 12 разів приїздив велосипедом до України. Хто на митних постах давно працює, здалеку мене впізнає, вітає. А хто з новеньких – бере паспорта для перевірки, бачить рік мого народження і перепитує, чи «1936» – то не помилка, – знову сміється пан Мишлінський. – На двох колесах я дістався Житомира, Івано-Франківська, об’їздив міста і села Львівщини й Волині. Мені подобається спати там, де застає ніч. Люблю замість подушки трави покласти, замість душу – в озері скупнутися. Не раз ляжу на лавці автобусної зупинки, селяни йдуть і кличуть до хати переночувати. Та я лиш: «Дзенькую, дзенькую, все о’кей!». А ті, хто знає, кажуть: «О, це ж той бідолашний польський турист».
Проте сам Збішек вважає себе невимовно багатим. Він не має кредитів – і спить спокійно. Він не має мобільних – і не відволікається на балачки. У свої вісімдесят не знає дороги до лікаря. А вдома на нього завжди чекає кохана Гелена.
Знайшли помилку? Виділіть текст і натисніть
Підписуйтесь на наш Telegram-канал, аби першими дізнаватись найактуальніші новини Волині, України та світу
![](/public/images/coment_smile.png)
Коментарів: 3
![](/public/images/user_no_foto.png?1725096225)
ula
Показати IP
8 Липня 2016 19:18
Sto lat ,sto lat , niech żyję, żyje nam !
![](/public/images/user_no_foto.png?1725096225)
Я
Показати IP
8 Липня 2016 19:52
Молодець
![](/public/images/user_no_foto.png?1725096225)
Стася
Показати IP
8 Липня 2016 20:03
Приємно читати такі статті! Доброго здоровя всім нам!
Кілька штрихів до історії Лютеранської кірхи у Луцьку
Сьогодні 11:59
![](/public/images/logo.png)
Сьогодні 11:59
На Волині судять вʼязнів, які видурювали гроші в матерів і дружин зниклих чи полонених воїнів
Сьогодні 11:31
Сьогодні 11:31
На Волині Ford врізався у відбійник, водій у реанімації
Сьогодні 11:02
Сьогодні 11:02
В Україні з'явиться новий інклюзивний вагон
Сьогодні 10:34
Сьогодні 10:34
Щомісяця малює нову «Венеру війни»: в Луцьку виставили роботи, присвячені часу. Фото 16+
Сьогодні 09:36
![](/public/images/logo.png)
Сьогодні 09:36
Росіяни просуваються на трьох напрямках: подробиці від ISW
Сьогодні 09:07
Сьогодні 09:07
Польща відмовилася збивати ракети і дрони РФ
Сьогодні 08:38
Сьогодні 08:38
Додати коментар:
УВАГА! Користувач www.volynnews.com має розуміти, що коментування на сайті створені аж ніяк не для політичного піару чи антипіару, зведення особистих рахунків, комерційної реклами, образ, безпідставних звинувачень та інших некоректних і негідних речей. Утім коментарі – це не редакційні матеріали, не мають попередньої модерації, суб’єктивні повідомлення і можуть містити недостовірну інформацію.